ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10346/24 Справа № 202/5583/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого, -
                                        В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_1  та ОСОБА_2  звернулись до суду із позовом, пред`явленим до АТ "Українська залізниця" на предмет відшкодування шкоди, заподіяної смертю  ОСОБА_3 , яка є дружиною та матір`ю позивачів, обґрунтовуючи це тим, що 13 липня 2023 року на другій колії зупиночної платформи «Олександрівка» в м. Дніпро потяг скоїв наїзд на гр. ОСОБА_3 , 1974 р.н., яка проходила по стежці під платформою і від отриманих травм померла. Внаслідок смерті ОСОБА_3  її чоловіку та сину було спричинено моральну шкоду, яку вони оцінили по 300 000 грн для кожного та просять стягнути з відповідача на їх користь.
       При визначенні розміру моральної шкоди позивачі виходили з наступного: сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних. ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_3 в 1993 році і прожили у шлюбі більшу частину життя - 30 років, проживали разом, в шлюбі народили та виховали двох дітей. Наведене свідчить про стійкість життєвих зв`язків та про сталий життєвий устрій в родині. Родина була пов`язана тісним сімейним зв`язком із мамою все своє життя аж до дня смерті матері. Отже, смертю ОСОБА_3 було зруйновано найважливіший життєвий зв`язок, який жодним чином замінений бути не може. Сталий життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин. 
Позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування моральної шкоди у грошовому еквіваленті по 300 000 гривень кожному. Такий розмір вважають є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації їх життя після тяжкої втрати.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого - задоволено.
       Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1  300 000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів.
       Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 300 000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів.
       Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 6000,00 грн (а.с.101-109).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, обставин непереборної сили або умислу потерпілої судом не встановлено та відповідачем зворотнє не доведено, що виключає можливість застосування ч.5 ст. 1187 ЦК України. Вина та протиправність дій АТ "Українська залізниця" (його працівник) відсутні, проте, в силу ст. 1167, 1168, 1172, 1187, 1193 ЦК України, відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, несе цивільно-правову відповідальність без вини перед позивачами. Смерть ОСОБА_3 спричинена джерелом підвищеної небезпеки, власником якого є відповідач, а відсутність вини машиніста та закриття кримінальної справи у цьому зв`язку не звільняє відповідача від відповідальності за завдання шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та наступає така відповідальність і за випадкове її завдання (без вини). Суд першої інстанції наголосив, що підприємство залізничного транспорту загального користування повинно забезпечувати безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, як це передбачає ст. 11 ЗУ "Про залізничний транспорт", п.100 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року №457 та правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54.
Визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції вважав, що, в силу положень ст. 11,16, 23 ЦК України, розмір моральної шкоди, завданої внаслідок смерті дружини та матері позивачів, що є непоправним горем для них, має бути достатнім для забезпечення можливості відновлення втраченої психологічної рівноваги та таким, що не призведе до безпідставного збагачення за рахунок відповідача, тому вважав заявлений позивачами розмір по 300 000 грн для кожного з них співмірним та справедливими із завданою шкодою. 
Не погодившись з таким рішення суду, 07 жовтня 2024 року АТ "Українська залізниця" звернулася в системі "Електронний суд" з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а в разі, якщо апеляційний суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог, просило зменшити розмір шкоди (а.с.114-116). 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано ч.5 ст. 1187 ЦК України та ст. 22 КК України, де визначено, що умисел поділяється на прямий та непрямий. В даному випадку мав місто непрямий умисел померлої ОСОБА_3 , що належить врахувати при визначенні розміру шкоди та ступеню відповідальності відповідача. Також, у своїй сукупності належить враховувати визначені Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України і для пішоходів, які перетинають залізничні колії, тим більше, у невстановленому для цього місці, чому суд першої інстанції уваги не надав.
Позивачі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу Серія НОМЕР_1 (а.с.24), а позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00043750326 від 23 лютого 2024 року (а.с.13-14).
        ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 48 років, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 (а.с.21).
       Відповідно до Довідки про причину смерті №5110 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , причина смерті: відкрита черепно-мозкова травма внаслідок травмування при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортом (а.с.12).
       Постановою старшого слідчого СВ ВП №12 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження від 29.08.2023 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023043010000155 від 13 липня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.35-36).
       Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 29 серпня 2023 року, 13 липня 2023 року, о 10.30 на 2 парній колії 191 км пікет №3 залізничної платформи «Олександрівка» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», вантажним потягом №3502 сполученням «Нижньодніпровськ - Вузол Самарівка» (електровоз ВЛ-8-758 Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол, вага 2695 т, 148 вісі) під керуванням машиніста ОСОБА_4 під час руху по парній колії перегону по прямій ділянці смертельно травмовано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в порушення «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті» опинилася в небезпечній зоні вантажного потягу з права за напрямком його руху.
       У вказаній постанові, зокрема, зазначено: «Випадок травмування сторонньої особи кваліфіковано як аварія. Дії локомотивної бригади визнано вірними та оперативними. Кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.».
       Згідно з висновком судово-медичної експертизи трупу №5110 від 11 серпня 2023 року - смерть ОСОБА_3 настала від відкритої черепно-мозкової травми з переходом кісток склепіння та основи черепа, руйнування оболонки та речовини головного мозку, яка супроводжувалась грубим порушенням її анатомічної цілісності, що підтверджується даними судово-медичного дослідження трупу. При експертизі трупа виявлено рвано-забійну рану на лівій половині голови, починаючи від проекції зовнішнього потилочного бугра, яка розповсюджується на ліву тім`яно-скроневу ділянку, ліву щічну ділянку та сполучається з лівим кутом роту, з кишенподібним відшаруванням м`яких тканин та крововиливами у їх товщу, численна кількість уламків кісток склепіння та основи черепу, зруйновані оболонки мозку та її речовини, садно на підборідді ліворуч, також синець на тильній поверхні лівої кісті з розповсюдженням на ділянку нижньої третини передпліччя. Виявлені при експертизі трупа вищевказані тілесні ушкодження прижиттєві, причинені безпосередньо перед настанням смерті, від дії масивного тупого предмету (предметів), в ділянку голови, за механізмом розтягнення та стискання-тертя, вірогідно за умови залізничної травми, у своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться у причинному зав`язку з настанням смерті потерпілої, що підтверджується їх морфологічним характером та локалізацією (а.с.37-39).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, вірно з`ясувавши характер спірних правовідносин, вважав, що, вина та протиправність дій АТ "Українська залізниця" (його працівник) відсутні, проте, в силу ст. 1167, 1168, 1172, 1187, 1193 ЦК України, відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, несе цивільно-правову відповідальність без вини перед позивачами. Однак,підприємство залізничного транспорту загального користування повинно забезпечувати безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, як це передбачає ст. 11 ЗУ "Про залізничний транспорт", п.100 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року №457 та правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54. Також дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, визначений позивачами, відповідає співмірності, обґрунтованості та справедливості із завданою шкодою, в силу ст. 11,23 ЦК України. 
       Колегія суддів повністю погоджується з встановленими фактичними обставинами справи та висновком суду першої інстанції.
       Згідно вимог ст. 3 Конституції України вбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.         Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із загибеллю близької людини.
       У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК).
       Частинами 1 та 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
       Положеннями ч.3 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
       За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 
       Згідно із ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
       Згідно з ч.1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
       Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
       Аналіз положень ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).
       Статтями 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. 
       Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. 
       Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Таким чином, закон містить указівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.
       Враховуючи, що обставин непереборної сили або умислу потерпілого не встановлено, смерть ОСОБА_3 наступила внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, позивачі є чоловіком та сином загиблої, а тому моральна шкода заподіяна позивачам смертю їх дружини та матері ОСОБА_3 підлягає відшкодуванню, як це вірно встановлено судом першої інстанції та з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, керуючись положеннями ч.3 ст.23 ЦК України, згідно з якою враховується характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, глибина та тривалість моральних страждань позивачів, яких вони зазнали внаслідок смерті їх рідної людини, яка була для одного позивача дружиною, а для іншого - матір`ю, характер та тривалість її немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, а також інші обставини, які мають істотне значення, вірно визначив достатність, розумність і справедливість такого розміру шкоди, з чим у повній мірі погоджується колегія суддів.
       Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілих.
       Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
       Згідно із ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з тим, що позивачам завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть дружини та матері, порушенням укладу її життя та соціальних зв`язків.
       За таких обставин, врахувавши фактичні обставини справи, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн для кожного з позивачів.
       Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
       Суд першої інстанції у цій справі встановив, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, позивачі є чоловіком та сином загиблої, а тому моральна шкода, завдана позивачам смертю їх найближчої рідної людини, підлягає відшкодуванню.
       Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог, судом першої інстанції не врахована ступінь вини власника джерела підвищеної небезпеки щодо убезпечення залізної дороги від таких випадків, не врахована практика Верховного Суду з таких питань, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріалами справи встановлено, що кримінальне провадження закрито та в даному випадку не враховується обов`язкова наявність вини відповідача.
       Щодо доводів скаржника про наявність непрямого умислу ОСОБА_3 при події, за якої остання загинула під поїздом, колегія суддів наголошує, що такі аргументи належить розглядати в порядку кримінального судочинства, а кримінальне провадження за цими обставинами закрито, де не було встановлено ані прямого, ані непрямого умислу ОСОБА_3 , тому такі доводи колегія суддів до уваги не приймає.
       Колегія суддів наголошує, що доводи апеляційної скарги зводяться до цитування апелянтом встановлених судом першої інстанції обставин на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, та апелянтом не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що було б підставою для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 377 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" - залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна