ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 754/7543/22
провадження № 61-14215св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,  
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року у складі судді Грегуля О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про припинення іпотеки і поруки та зняття заборони відчуження нерухомого майна,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у вересні 2022 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, який змінила у процесі розгляду справи, і остаточно просила:
- визнати іпотеку нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 22 лютого                       2007 року, укладеного між нею та Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») такою, що припинена;
- визнати поруку, вчинену на підставі договору поруки від 22 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» такою, що припинена;
- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М. про державну реєстрацію заборони на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 4535423, підстава обтяження - договір іпотеки                      від 22 лютого 2007 року);
- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М. про державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер обтяження 4535489, підстава обтяження - договір іпотеки від 22 лютого 2007 року).
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 22 лютого 2007 року між ОСОБА_5 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк зобов`язався надати кредитні кошти на строк                        до 22 лютого 2011 року включно в розмірі 70 000 доларів США на споживчі цілі, а також 3 032 доларів США на сплату страхових платежів. 
Цього ж дня в забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком та нею були укладені договори поруки та іпотеки, за умовами яких вона поручилася перед кредитором за виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором та надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого в 2003 році.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
01 серпня 2014 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сина (позичальника за кредитним договором) ОСОБА_5 у зв`язку з пропуском нею строку прийняття спадщини.
Згідно з пунктом 12 договору поруки порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Оскільки кредит надано на строк до 22 лютого 2011 року, тому порука припинилась 22 лютого                        2016 року в зв`язку зі спливом встановленого договором строку.
Також вказувала, що основне зобов`язання було припинене у зв`язку зі смертю боржника за кредитним договором, вона не набула статусу спадкоємця після смерті боржника, та від дати його смерті не несе прав та обов`язків за зобов`язаннями за кредитним договором як іпотекодавець.
Крім того, в рішенні Апеляційного суду міста Києва від 20 листопада 2014 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, судом встановлено, що вимоги банку не можуть бути задоволені, оскільки у ОСОБА_1 не виник обов`язок задовольнити вимоги кредитора за фактом прийняття спадщини і ця особа не є суб`єктом спірного матеріального правовідношення. Крім того, іпотекодавець не надала згоду на забезпечення кредитного зобов`язання нового боржника (спадкоємців). 
Разом з цим, постановою апеляційного суду від 15 червня 2021 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_5 звернуто стягнення на спадкове майно в межах його вартості, яке прийнято спадкоємцями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 . 
Отже, відповідач здійснив реалізацію свого права на стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на спадкове майно в межах його вартості відповідно до приписів статті 1282 ЦК України.
Оскільки вона не є спадкоємцем після смерті боржника за основним кредитним зобов`язанням, вважає, що її зобов`язання за вказаними договорами іпотеки та поруки є припиненими.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 16 лютого 2023 року позов задовольнив.
Визнав іпотеку нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки квартири від 22 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М., такою, що припинена.
Визнав поруку, вчинену на підставі договору поруки від 22 лютого 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПриватБанк» такою, що припинена.
Скасував рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М. про державну реєстрацію заборон на нерухоме майно в Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження: 4535423, підстава обтяження: договір іпотеки                    від 22 лютого 2007 року № 125.
Скасував рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М. про державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер обтяження 4535489, підстава обтяження: договір іпотеки від 22 лютого 2007 року № 125.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що суду не надано доказів про відсутність правових підстав для припинення іпотеки і поруки та для скасування обтяжень іпотекою спірного нерухомого майна.
Також місцевий суд зазначив, що висновки суду не позбавляють відповідача права і можливості на отримання непогашеної кредитної заборгованості, тому, посилання на наявність непогашеної кредитної заборгованості не є правовою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Київський апеляційний суд постановою від 13 вересня 2023 року апеляційну скаргу АТКБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, врахувавши висновки Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання поруки та іпотеки припиненою, а також зняття заборони на відчуження нерухомого майна. При цьому судом першої інстанції правильно враховано, що на поручителя та іпотекодавця може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, яку поручитель/іпотекодавець ОСОБА_1 за встановлених у цій справі обставин не надавала.
Крім того, оскільки термін повернення кредиту за кредитним договором настав                       22 лютого 2011 року, а згідно з пунктом 12 договору поруки, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, то виходячи з умов договору, порука припинилась 22 лютого 2016 року, що є самостійною підставою для задоволення позову в цій частині.
Оскільки судом першої інстанції визнано поруку та іпотеку за договорами                        від 22 лютого 2007 року припиненими, та оскільки підстави обтяження відпали, правильними є висновки суду першої інстанції щодо задоволення похідних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію заборони на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також про державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
Від АТ КБ «ПриватБанк» у жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки ставить питання саме про визнання іпотеки такою, що припинена, а не про припинення правовідношення за договором.
Обрання неналежного способу захисту є підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 335/4805/21, від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 612882св19), від 11 серпня 2021 року у справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 441/156/20 (провадження № 61-20666св21), які не були враховані судами попередніх інстанцій.
Кредитний договір є діючим та відповідно до положень статті 629 ЦК України обов`язковим до виконання сторонами. 
Провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 вже зверталася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М.  про визнання припинення договору іпотеки та договору поруки, рішенням якого від 18 лютого 2022 року у справі № 754/249/21 відмовлено у задоволенні позову.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Завойка Д. І. у грудні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що АТ КБ «ПриватБанк» фактично реалізував своє право на стягнення заборгованості у спосіб, передбачений постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, а саме шляхом звернення стягнення на спадкове майно в межах його вартості.
При примусовому виконанні зазначеної постанови приватним виконавцем 05 травня 2023 року також була винесена постанова про арешт майна боржника, відповідно до якої арештоване все спадкове майно, на яке було звернено стягнення; виконавчі провадження не закінчені та триває процедура реалізації спадкового майна для задоволення вимог банку.
Оскільки позивач як іпотекодавець та поручитель за договорами про забезпечення  основного зобов`язання не надавала відповідачу згоди на забезпечення виконання зобов`язання новим боржником (спадкоємцем), тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 08 листопада 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Деснянського районного суду міста Києва.
Справа № 754/7543/22-ц надійшла до Верховного Суду 21 листопада 2023 року.
 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 22 лютого                           2007 року було укладено кредитний договір № К2XVGA00000086, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22 лютого 2007 року до 22 лютого 2011 року включно в розмірі                    70 000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 3 032 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до пункту 6.2 даного договору.
Того ж дня між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 поручилася за належне виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором. 
Згідно з пунктом 11 договору поруки він набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. 
Пунктом 12 договору визначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
22 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М., предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцеві на праві власності.
Того ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М. накладено заборону на відчуження зазначеної квартири до припинення дії договору іпотеки.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
Листом від 16 вересня 2020 року Дванадцята київська державна нотаріальна контора повідомила, що 15 березня 2012 року в нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 1375/2012 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , заяву про прийняття спадщини подали: дружина померлого ОСОБА_2 ; дочки померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; а мати померлого ОСОБА_1 пропустила передбачений законодавством шестимісячний строк прийняття спадщини, про що їй 01 серпня 2014 року була винесена відповідна постанова нотаріусом. Інші спадкоємці по спадковій справі не звертались, свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Згідно з постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 01 серпня 2014 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 згідно зі статтею 1270 ЦК України пропустила передбачений законодавством шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини після його смерті, та відсутні правовстановлюючі документи на майно померлого.
Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 10 грудня 2013 року у справі № 2-431/11 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , що діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнив частково. Стягнув з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість за кредитними договорами від 22 лютого 2007 року та 27 липня 2007 року в розмірі 3 745 535,41 грн в межах вартості майна, одержаного у спадщину. 
Київський апеляційний суд рішенням від 20 листопада 2014 року у справі                                    № 22-ц/796/12810/2014 в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до                           ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовив з тих підстав, що у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_5 . Також суд зазначив, що позовні вимоги до ОСОБА_1 із заявлених позивачем підстав не можуть бути задоволені, оскільки у цієї особи не виник обов`язок задовольнити вимоги кредитора за фактом прийняття спадщини і ця особа не є суб`єктом спірного матеріального правовідношення. Крім того, сам по собі той факт, що у зв`язку із смертю боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, які несуть відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину, не є підставою для застосування вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки                               від 22 лютого 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем, оскільки іпотекодавець ОСОБА_1 не надала згоду (в договорі іпотеки чи підписанням певного документу після смерті позичальника) на забезпечення кредитного зобов`язання нового боржника (спадкоємців).
Київський апеляційний суд постановою від 15 червня 2021 року у справі                                             № 759/12367/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року змінив в частині суми заборгованості за кредитними договорами та резолютивну частину виклав в наступній редакції:
В рахунок погашення боргу ОСОБА_5 у сумі 3 745 535,41 грн за кредитними договорами № К2ХVGК00000086 від 22 лютого 2007 року та № К2ХVGК00260098                          від 27 липня 2007 року, укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 , звернув стягнення на спадкове майно в межах його вартості, яке прийнято спадкоємцями - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на домоволодіння загальною площею 236,1 кв. м, житлова площа 98,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку, об`єкт незавершеного будівництва розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; 1/4 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .
Згідно з розрахунком заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № К2ХVGК00000086 від 22 лютого 2007 року станом на 24 листопада 2022 року розмір заборгованості становить 78 053,84 доларів США, що еквівалентно 2 854 319,65 грн.
 
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Статтею 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.
Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно з частиною першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Підстави припинення іпотеки визначені ЦК України та Законом України «Про іпотеку».
Так, частинами першою, другою статті 593 ЦК України передбачено, що право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Також підставу для припинення застави (іпотеки) законодавець визначив у частині першій статті 523 ЦК України, відповідно до якої порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.
Заміна боржника може відбуватися з різних підстав, у тому числі й з незалежних від нього, зокрема у результаті його смерті.
Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах.
У випадку смерті боржника за кредитним договором його права й обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину (частина перша статті 1282 ЦК України).
За змістом статті 1282 ЦК України у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який відповідає перед кредитором в межах вартості одержаного у спадок майна.
При цьому слід враховувати, що зобов`язання за договором іпотеки нерозривно пов`язані з особою боржника, тому у разі смерті цього боржника, кредитор, який хоче задовольнити свої вимоги, повинен отримати від іпотекодавців відповідну згоду забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником (спадкоємцем). 
У разі отримання такої згоди правовідносини іпотеки за своїм змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
У разі ж недосягнення згоди і неотримання кредитором згоди поручителя та/або іпотекодавця забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником (спадкоємцем), порука та/або іпотека визнаються припиненими.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду                       від 04 липня 2023 року у справі № 570/3891/14 (провадження № 14-44цс22).
Також у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду підтримано висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі                 № 6-18цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-206цс15, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19), відповідно до яких на іпотекодавця може бути покладено обов`язок щодо належного виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності згоди іпотекодавця відповідати за нового боржника.
Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від вказаних висновків, відхиливши мотиви Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка вважала найбільш розумним тлумачення частини першої статті 523 ЦК України те, що вона регулює випадки заміни боржника при переведенні боргу, реорганізації, оскільки ці випадки правонаступництва допускають можливість отримати від заставодавця (іпотекодавця) попереднє погодження забезпечувати зобов`язання за нового боржника, тому частина перша статті 523 ЦК України не поширюється на випадки заміни боржника при спадкуванні.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду констатувала про неможливість виключення із випадків правонаступництва боржника відповідно до статті 523 ЦК України, колегія суддів, виходить з того, що підстава для припинення застави (іпотеки), встановленої іншою особою, виникає після заміни боржника у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, а саме універсального правонаступництва, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником.
Встановивши, що ОСОБА_1 не давала згоди на забезпечення виконання зобов`язання іншою особою ніж померлим ОСОБА_5 , що підтверджується як змістом цього позову, так і відсутністю у іпотечному договорі відповідних застережень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення іпотеки відповідно до статті 523 ЦК України.
Також суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання поруки припиненою, оскільки термін повернення кредиту за кредитним договором настав 22 лютого 2011 року, а згідно з пунктом 12 договору поруки, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, то виходячи з умов договору, порука припинилась 22 лютого 2016 року.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 11 січня 2024 року у справі № 522/8095/18 (провадження № 61-2454св23).
Встановивши підстави для визнання зобов`язання за іпотечним договором та договором поруки припиненими, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано скасував рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М. про державну реєстрацію заборон на нерухоме майно в Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження: 4535423, підстава обтяження: договір іпотеки від 22 лютого 2007 року № 125, та рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М. про державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер обтяження 4535489, підстава обтяження: договір іпотеки                        від 22 лютого 2007 року № 125, оскільки відпали підстави обтяження.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 756/15167/18 (провадження № 61-2778св24).
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 335/4805/21, від 31 березня                  2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 612882св19), від 11 серпня                     2021 року у справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21), від 03 серпня                 2022 року у справі № 441/156/20 (провадження № 61-20666св21, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 570/3891/14 (провадження № 14-44цс22), … [заміна боржника може відбуватися з різних підстав, у тому числі й з незалежних від нього, зокрема у результаті його смерті. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора стягує заборгованість в межах вартості майна, одержаного у спадщину (стаття 1282 ЦК України). За змістом зазначеної норми у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який відповідає перед кредитором в межах вартості одержаного у спадок майна. Слід наголосити, що зобов`язання за договором поруки нерозривно пов`язані з особою боржника, тому у разі смерті цього боржника, кредитор, який хоче задовольнити свої вимоги, повинен отримати від поручителів померлого та/або іпотекодавців відповідну згоду забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником (спадкоємцем). У разі отримання такої згоди правовідносини поруки/іпотеки за своїм змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. У разі ж недосягнення згоди і неотримання кредитором згоди поручителя та/або іпотекодавця забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником (спадкоємцем), порука та/або іпотека визнаються припиненими.]
Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 570/3891/14 (провадження № 14-44цс22).
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічну норму містять положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Крім цього процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу на висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду. 
Аргументи касаційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України колегія суддів також відхиляє з таких підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК Українисуд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 18 лютого 2022 року у справі                   № 754/249/21 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про припинення договору іпотеки, договору поруки, про внесення відомостей про припинення обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження, про внесення відомостей про припинення обтяження до Державного реєстру іпотек запису про іпотеку, внесення відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту. 
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.
Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Оскільки у справі № 754/249/21 предмет позову був інший, тому підстави для закриття провадження  у цій справі відсутні.
Інші доводи касаційної скарги стосуються переоцінки письмових доказів і обставин справи, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                                Є. В. Петров