РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/7271/24
Провадження № 22-ц/4815/32/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В. 
учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 серпня 2024 року, ухвалене в складі судді Бучко Т.М., повний текст рішення складено 20 серпня 2024 року, у справі №569/7271/24

в с т а н о в и в : 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на транспортний засіб (скутер).
Позов мотивований тим, що 16 березня 2024 року між ним та  ОСОБА_2  було досягнуто домовленості, купівл-продажу скутера YAMAHA BWS 50, тобто легкий мотоцикл з об`ємом двигуна до 50 куб.см, який був без реєстрації за 400 доларів США. 16 березня 2024 року ним було передано  ОСОБА_2  в рахунок попередньої оплати частину від домовленої суми в розмірі 300 доларів США, що дорівнює 11872 грн за курсом НБУ, а 17 березня 2024 продавець передав йому ключі від скутера. 28 березня 2024 року ним було передано ОСОБА_2 в рахунок повної оплати за скутер кінцеву домовлену між ними суму в розмірі 100 доларів США, що дорівнює 3957 грн за курсом НБУ. 
На підтвердження прийняття грошових коштів за скутер ОСОБА_2  власноручно написав йому розписку. Проте, 17 квітня 2024 року, ОСОБА_2 , подав до Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській обласі заяву про, нібито, викрадення його скутера, який не був зареєстрований у дозвільних державних органах. На пропозицію правоохоронних органів він добровільно видав скутер, який був надалі перееданий на відповідальне збереження ОСОБА_2 . З`ясувавши всі обставини події ОСОБА_2 направив до Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області нотаріально засвідчену заяву від 02 квітня 2024 року з підтвердженням того, що усі непорозуміння щодо купівлі-продажу транспортного засобу вичерпані, конфлікт спільних інтересів відсутній.
Просив суд про задоволення позову.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 серпня 2024 року відмовлено в позові  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про визнання права власності на транспортний засіб (скутер).
В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд проігнорував положення ч.4 статті 206 ЦПК України та не зазначив, чим суперечить закону чи правам третіх осіб визнання позову відповідачем, не виніс стосовно цього відповідної ухвали про відмову у визнанні позовної заяви, як це передбачено ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Суд знехтував правом позивача на захист свого права власності, так як за відсутності у відповідача реєстраційних документів на скутер лише судове рішення дозволить йому в подальшому здійснити державну реєстрацію на себе та оскаржити дії слідчого по накладенню арешту на належний йому скутер, який він придбав у відповідача.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду таким вимогам відповідає.
Встановлено, що між сторонами у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу мопеду YAMAHA BWS 50 номер 4ВХ-007311 за 400 доларів США, що підтверджується розписками від 16 березня та 28 березня 2024 року.
Відповідно до листа Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області №9312/200/6-24 від 08 квітня 2024 року слідчим відділом Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12024181010000692 від 18 березня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України. 19 березня 2024 року мопед марки «YAMAHA», модель BWS 50, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , був визнаний речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні та переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_2 .
В ході проведення експертного дослідження мопеда (скутера) YAMAHA BWS 50 встановлено, що він має ідентифікуючі ознаки: номер рами 4ВХ-007311; рік виготовлення 1994; колір синій; об`єкм двигуна 49 куб.см; тип палива бензин; потежність 3 к.с. Ринкова вартість мопеда станом на 07 червня 2024 року за технічним станом на момент проведення експертизи складає 8951 грн, про що свідчить висновок № 07/06 експертного автотоварознавчого дослідження від 07 червня 2024 року.
В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто, у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права.
Позивачем у позові про визнання права власності (ст. 392 ЦК України) може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, втрату ним правовстановлюючого документа.
Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18).
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, (далі - Порядок).
Відповідно до ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.
Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. На зареєстровані транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та/або електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, таким транспортним засобам присвоюються номерні знаки (їх буквено-цифрова комбінація).
Згідно з п. 8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
Пункт 7 Порядку вказує, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Відсутність державної реєстрації транспортного засобу за новим власником транспортного засобу, не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від попереднього власника до нього. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року (справа №683/2694/16-ц, провадження №61-17988св18).
Отже, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі №166/817/22.
Убачається, що сторони у справі уклали договір купівлі-продажу у простій письмовій формі у вигляді розписки, не дотримали спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на мопед (скутер) YAMAHA BWS 50.
Спірний транспортний засіб - мопед (скутер)  не зареєстрований в уповноважених органах МВС, технічний паспорт на нього як у позивача, так і у відповідача відсутній. 
Суд звертає увагу, що у справі відсутні докази належності спірного транспортного засобу на праві власності продавцю ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для його відчуження та порушення ним вимог п.8 Порядку.
Тому сам по собі договір купівлі-продажу скутера, укладений у простій письмовій формі у вигляді розписки, не може бути підставою для набуття позивачем права власності на зазначений транспортний засіб.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 185/5260/20-ц.
Разом з тим, право власності позивача на спірний транспортний засіб відповідач не оспорює і між сторонами відсутній спір щодо права власності позивача на мопед (скутер). Докази порушення саме відповідачем права власності позивача на річ (транспортний засіб) у справі відсутні.
Враховуючи, що позивач не довів наявності у нього порушеного відповідачем права власності на спірний транспортний засіб  , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, оскільки судом проігноровано положення ч.4 ст.206 ЦПК України, безпідставні, оскільки з аналізу вказаної норми, визнання відповідачем позову не може бути безумовною підставою задоволення позову, у випадку якщо воно суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи .
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.
Вказана правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19.
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не виніс відповідної ухвали про відмову у визнанні позовної заяви, як це передбачено ч. 4 ст. 206 ЦПК України, так як це не вплинуло на прийняття правильного по суті та законного рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 серпня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 січня 2025 року.

Головуючий :                                                Гордійчук С.О.

Судді :                                                         Ковальчук Н.М.
                                                                       
Хилевич С.В.