ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2025 року 
м. Київ

справа № 367/482/21
провадження № 61-2295св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2023 року у складі судді Мерзлого Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Олійника В. І.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є матір`ю позивача. ОСОБА_4 . тa ОСОБА_5 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 - правонаступником покійного брата позивача - ОСОБА_7 .
Відповідно до договору на право побудови житлового будинку, затвердженого Ірпінською міською нотаріальною конторою Київської області, від 12 квітня 1982 року, реєстровий номер 1-728, позивачу виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 . Після здачі 17 жовтня 1983 року будинку в експлуатацію, позивач 01 жовтня 1984 року подарував відповідачу ОСОБА_2 31/100 частини будинку.
Оскільки будинок будувався для забезпечення житлом сім`ї позивача, сім`ї матері та сім`ї брата позивача - ОСОБА_7 , то рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 січня 1990 року будинок розділений на три відокремлені квартири. Відповідно до цього рішення відповідач ОСОБА_2 є власницею 38/100 частини будинку у вигляді відокремленої квартири АДРЕСА_3 загальною площею 160,2 кв. м, з яких 58,6 кв. м є житловою.
ОСОБА_4 (колишня дружина позивача) є власницею 34/100 частин будинку, відокремленої квартири під АДРЕСА_4 , а ОСОБА_5 з померлим чоловіком - 7/25 частини будинку у вигляді відокремленої квартири АДРЕСА_1 .
З дати здачі 12 квітня 1982 року будинку в експлуатацію позивач постійно зареєстрований в ньому, хоча періодично проживав і в інших місцях.
Останні роки життя стан здоров`я відповідача ОСОБА_2 погіршився, вона потребувала сторонньої допомоги, тому позивач став постійно проживати разом з відповідачем у належних їй 38/100 частинах будинку, який вона переоформила під окрему юридичну адресу під № 3-м. Тоді ж у паспорті позивача була проведена перереєстрація на нову адресу.
Проживаючи разом з відповідачем ОСОБА_2 , позивач з особистого банківського рахунку проводив оплату комунальних послуг, ніс витрати по утриманню спірної частини будинку, тут же знаходився належний позивачу на праві власності автомобіль, на якому позивач постійно возив ОСОБА_2 в медичні заклади та за її щоденними потребами.
Але в 2020 році між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 виник спір відносно належного позивачу на праві власності автомобіля FORD FOCUS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який вона стала вимагати від позивача переоформити на неї чи на її знайомого.
Оскільки позивач відмовився від переоформлення власного автомобіля, відповідач стала чинити позивачу перешкоди в користуванні частиною будинку, змінивши замки на вхідних дверях та хвіртці на подвір`я. На неодноразові прохання позивача не чинити перешкоди в користуванні 38/100 частинами будинку відповідач не реагувала, а тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю - автомобілем. 
Вказував, що відповідач ОСОБА_2 не тільки чинить позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та належним позивачу майном, але й безпідставно звернулась до Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області про відкриття відносно позивача кримінального провадження за шахрайство.
Позивач просив:
зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача в цей будинок та видати ключі від вхідних дверей будинку та хвіртки на подвір`ї будинку. 
У липні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовної заяви, в обґрунтування якої вказав, що ОСОБА_3 (дочка позивача) на підставі договору дарування від 31 серпня 2020 року стала власником будинку АДРЕСА_1 , який до виділу був складовою частиною будинку АДРЕСА_1 у вигляді квартири АДРЕСА_3 (38/100 частини будинку).
ОСОБА_3 в будинок не вселялась і продовжує постійно проживати зі своїм чоловіком та дітьми у Львівській області і там же займається підприємницькою діяльністю.
ОСОБА_2 як проживала, так і проживає за адресою місцезнаходження спірного житлового будинку, змінила замки на воротах до будинку, незаконно утримує належний позивачу автомобіль. На час переоформлення будинку на ім`я ОСОБА_3 , не вирішувалося питання про виселення позивача, а тому позивач має право на проживання в спірному будинку.
Оскільки власником будинку АДРЕСА_1 з 31 серпня 2020 року є ОСОБА_3 , перешкоди позивачу в користуванні даним будинку чинять як власниця будинку, так і ОСОБА_2 , яка в ньому проживає і змінила замки.
Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача в цей будинок та видати ключі від вхідних дверей будинку та хвіртки на подвір`ї будинку. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17 червня 2021 року виключено зі сторін по справі третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено проживання у спірному будинку протягом періоду часу, заявленого ним в позові, а також ведення спільного господарства з власником будинку. Разом з тим, власником спірного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка проживає в цьому будинку, повністю заперечуються факти, викладені позивачем в позовній заяві щодо факту спільного проживання, а протилежного суду не доведено належними та допустимими доказами. Відповідач по справі - власник житлового будинку не надає згоди на вселення позивача до будинку.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та вказав, що спірний будинок належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 31 серпня 2020 року. З 2003 року позивач у спірному будинку не проживає, що підтверджується актом депутата Бучанської міської ради від 03 вересня 2020 року. Про відсутність проживання позивача за вказаною адресою також підтвердили свідки, які були допитані в суді першої інстанції. Позивачем не надано належних доказів дотримання встановленого законом порядку його вселення до спірного будинку, а також докази наявності згоди власника домоволодіння на вселення позивача до цього будинку. Суд апеляційної інстанції вважав, що житлове право позивача не було порушено відповідачами, тому у позивача відсутні законні підстави для вселення в спірний будинок. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач постійно проживав з 1982 року та після переобладнання будинку в триквартирний та виділення відповідачем ОСОБА_8 своєї частки будинку в окреме домоволодіння, під номером АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки такі доводи суперечать наявним у матеріалах справи доказам.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач особисто ніс витрати за комунальні послуги в спірному будинку, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги, оскільки з наданих пояснень відповідача ОСОБА_2 (матері позивача) встановлено, що остання через похилий вік має дуже поганий зір, не може їздити за кермом, тому саме вона давала позивачу кошти на оплату комунальних послуг.
Доводи апеляційної скарги про те, що допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 , який є племінником позивача, та ОСОБА_9 підтвердили, що позивач в спірному будинку проживає з 2011 року і вселився туди зі згоди своєї матері ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки посилання позивача на покази свідків для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків. Крім того, зазначені свідчення спростовуються актом депутата Бучанської міської ради від 03 вересня 2020 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не навів чому надані позивачем докази відхилені судом та мотиви їх відхилення, та не наведена мотивована оцінка кожного аргументу позивача на підтвердження його позовних вимог, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки суд першої інстанції встановив обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У лютому 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди проігнорували докази, надані позивачем, в мотивованих частинах рішень не навели, чому ці докази відхилені та мотиви їх відхилені, а саме:
копію паспорту, довідку про місце реєстрації, виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців, копію Витягу з реєстру платників Єдиного податку від 22 серпня 2018 року, довідку про реєстрацію 5 транспортних засобів на ім`я позивача за спірною адресою, які підтверджують факт проживання (реєстрації) позивача в спірному будинку, який раніше мав юридичну адресу № 3-а, а зараз 3-м;
довідку Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області від 29 липня 2021 року № 2879, яка підтверджує, що, проживаючи разом із своєю матір`ю  ОСОБА_2  в буд. 3-м кв. АДРЕСА_1 , на обох як сім`ю була оформлена в період 2018-2020 років житлова субсидія, а позивач особисто ніс витрати по оплаті за комунальні послуги, оскільки з його особистого рахунку в «Приватбанку» перераховувалися грошові кошти за дані послуги, що підтверджено довідками Приватбанку;
допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 (племінник позивача), який також постійно проживає в спірному будинку, та ОСОБА_9 підтвердили, що позивач проживає в спірному будинку з 2011 року і вселився туди із згоди своєї матері   ОСОБА_2 , яка за станом свого здоров`я потребувала допомоги, що з літа 2020 року між ним та матір`ю виник конфлікт і вона стала чинити перешкоди в користуванні спірним житлом. Натомість, апеляційний суд в оскарженій постанові стверджує, ці свідки нібито також в судовому засіданні підтвердили, що позивач в спірному будинку не проживає;
суди не врахували, що після переобладнання будинку в триквартирний та виділення відповідачем  ОСОБА_2  своєї частини будинку в окреме домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , позивач був зареєстрований в ньому у встановленому законом порядку - із згоди самої власниці будинку   ОСОБА_2 ;
суди залишили поза увагою, що позивач вселився у спірний будинок та був зареєстрований в ньому до укладення між відповідачами договору дарування (31 серпня 2020 року). При оформленні договору дарування спірного будинку, ніякої угоди про виселення позивача або про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в спірному будинку, не було. Відповідачі без рішення суду незаконно зняли позивача з реєстрації;
суди в мотивувальній та резолютивній частинах рішення посилаються на норми матеріального права (статті 317, 319, 321, 383 та 391 ЦК України), які не мають ніякого відношення до спірних правовідносин;
апеляційний суд не врахував, що зняття з місця реєстрації не є підставою для відмови в позові, оскільки наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж відмови їй у цьому. Крім того, позивач був знятий з реєстрації без його згоди;
також позивач послався на рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», в якому зазначено, що будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.
У березні 2024 року матеріали цивільної справи № 367/482/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2025 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про прийняття доказів відмовлено, повернуто  ОСОБА_1 копію довідки Головного сервісного центу МВС від 08 грудня 2020 року № 243. Справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 22 лютого 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановахВерховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 521/3667/20, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 10 травня 2023 року у справі № 723/983/22, від 01 березня 2023 року у справі № 296/1389/21, від 26 червня 2019 року у справі № 676/905/16-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 червня 2021 року власником земельної ділянки кадастровий номер 3210800000:01:068:0178 площею 0,068 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 . Власником житлового будинку, площею 160,5 кв. м за цією ж адресою є ОСОБА_3 .
Відповідно до копії довідки про належність будівель будинковолодіння, в якому, зокрема є запис в розділі: документи, на основі яких підтверджується право приватної власності або забудови, де навпроти ОСОБА_1 стоїть запис - договір на право застройки жилого будинку, посвідчений Ірпінською нотарільною конторою від 12 квітня 1982 року № 1-728, акт проекту будинку від 14 жовтня 1983 року, проте, у вказаній довідці відсутні відомості щодо адреси такого домоволодіння.
У наданій позивачем копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 , серія НОМЕР_2 , є запис про місце реєстрації від 25 березня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом реєстрації місця проживання Бучанської міської ради, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 25 березня 2019 року.
Відповідно до листа Управління соціальної політики Бучанської міської ради від 29 липня 2021 року, ОСОБА_2 отримувала житлову субсидію за адресою: АДРЕСА_1 , в період 2018-2020 роки. В зазначеному періоді до складу домогосподарства було враховано ОСОБА_1 , житлову субсидію розраховано на двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до акта депутата Бучанської міської ради на звернення заявника про встановлення факту місця проживання, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_10 зареєстрований, але з 2003 року не проживає ОСОБА_1 . Дані відомості підтвердили сусіди: ОСОБА_11 та ОСОБА_4 .
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до копії витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 14.1-09/571 від 23 травня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , дата реєстрації 04 лютого 2019 року по теперішній час.
Також відповідно до витягу з реєстру Бучанської територіальної громади позивач ОСОБА_1 23 травня 2023 року знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 не є власником чи співвласником будинку АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У частині першій статті 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Близькі за змістом положення містяться в частині першій статті 405 ЦК України.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Разом з цим у статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що: «під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 676/905/16-ц (провадження № 61-13787св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. […] Перехід права власності на спірне житлове приміщення не вплинуло на право ОСОБА_1 користуватися нерухомим майном, яке новий власник у встановленому законом порядку не оспорив».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 143/1072/20 (провадження № 61-7519св21) зазначено, що: «ОСОБА_1 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 як член сім`ї попереднього власника ОСОБА_3; отримуючи в дар указаний житловий будинок, відповідачка була обізнана про наявність у позивача права користування таким нерухомим майном та про факт реєстрації його місця проживання за відповідною адресою; після набуття права власності на житловий будинок позивачка у встановленому порядку не оспорила право користування (сервітут) позивача щодо належного їй нерухомого майна. За таких обставин, обмежившись посиланням на те, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника житлового будинку, суди не врахували, що зміна власника нерухомого майна не свідчить про автоматичне припинення набутого в установленому законом порядку права користування таким майном, а також не встановили фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, наявність або відсутність у позивача перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1. Надаючи оцінку втручанню у право позивача на житло на предмет його пропорційності та виправданості, суди не перевірили наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна, яке є «житлом» у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції, у зв`язку з чим не дотримали баланс інтересів сторін цього спору».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […] Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. […] при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша та друга статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 78 ЦПК України).
Згідно статті 79 ЦПК Українидостовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи (стаття 92 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 676/905/16-ц (провадження № 61-13787св18), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що: «обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення».
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається:
            ОСОБА_1 звернувся з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до договору на право побудови житлового будинку йому була виділена земельна ділянка для будівництва. Після здачі цього будинку в експлуатацію, позивач подарував ОСОБА_2 31/100 частини будинку. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 січня 1990 року будинок був розділений на три відокремлені квартири. Відповідно до цього рішення відповідач ОСОБА_2 є власницею 38/100 частини будинку у вигляді відокремленої квартири АДРЕСА_3 . З 12 квітня 1982 року позивач постійно зареєстрований в ньому, хоча періодично проживав і в інших місцях. Останні роки він став постійно проживати разом з відповідачем, проводив оплату комунальних послуг, ніс витрати по утриманню спірної частини будинку. Але в 2020 році між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 виник спір відносно належного позивачу на праві власності автомобіля та відповідач стала чинити позивачу перешкоди в користуванні частиною будинку, змінивши замки на вхідних дверях та хвіртці на подвір`я. ОСОБА_3 (дочка позивача) на підставі договору дарування від 31 серпня 2020 року стала власником спірної частини будинку, у будинок не вселялась і продовжує постійно проживати зі своїм чоловіком та дітьми у Львівській області і там же займається підприємницькою діяльністю;
при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивачем не доведено проживання у спірному будинку протягом періоду часу, заявленого ним в позові, а також ведення спільного господарства з власником будинку. Разом з тим, власником будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка проживає у цьому будинку, повністю заперечуються факти, викладені позивачем в позовній заяві щодо факту спільного проживання, а протилежного суду не доведено належними та допустимими доказами. Відповідач ОСОБА_3 (власник житлового будинку) не надає згоди на вселення позивача до будинку;
апеляційний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, вказав, що спірний будинок належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 31 серпня 2020 року. З 2003 року позивач у спірному будинку не проживає, що підтверджується актом депутата Бучанської міської ради від 03 вересня 2020 року. Про відсутність проживання позивача за у спірному будинку також підтвердили свідки. Позивачем не надано належних доказів дотримання встановленого законом порядку його права на вселення до спірного будинку, а також докази наявності згоди власника домоволодіння на вселення позивача до цього будинку;
колегія суддів зауважує, що вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду;
обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення;
суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вказавши у рішенні, що обставини, викладені позивачем в позовній заяві щодо факту спільного проживання, заперечується відповідачами, а протилежного суду не доведено належними та допустимими доказами, не врахував, що відповідачі не були допитані як свідки з приводу обставин (фактів), що обґрунтовують їх заперечення, про що свідчить аналіз матеріалів справи. Вказане залишилося поза увагою апеляційного суду;
акт депутата Бучанської міської ради від 03 вересня 2020 року, який судами покладено в основу рішення на підтвердження не проживання позивача у спірному будинку, був долучений відповідачем ОСОБА_3 до зустрічного позову про визнання позивача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням (т. 1, а. с. 95-99, 110). Допустимість вказаного доказу заперечувалась позивачем у відзиві на зустрічний позов (т. 1, а. с. 123-127). Крім того, ухвалою суду першої інстанції від 24 травня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_3 від зустрічного позову та закрито провадження у справі в частині зустрічного позову (т. 2, а. с. 3-4, 5);
судами прийняті до уваги як докази показання свідків  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , проте не мотивовано відхилення показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_9 щодо обставин (фактів) проживання позивача у спірному будинку;
в оскаржених судових рішеннях відсутні мотиви відхилення доказів, які були надані позивачем на підтвердження факту проживання (реєстрації) позивача в спірному будинку та ведення з колишнім власником спірного будинку ОСОБА_2 спільного господарства,зокрема довідки Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області від 29 липня 2021 року № 2879 щодо оформлення в період 2018-2020 років житлової субсидії, розрахованої на  двох зареєстрованих осіб ( ОСОБА_2 та позивача), а також доказам несення позивачем витрат по оплаті комунальних послуг. Зазначення під час розгляду справи ОСОБА_2 , що вона має дуже поганий зір, не може їздити за кермом, а тому саме вона давала синові кошти на оплату комунальних послуг, не підтверджує несення цих витрат ОСОБА_2 , оскільки вона давала ці пояснення як відповідач, а не як свідок;
колегія суддів також зауважує, що зміна власника нерухомого майна не свідчить про автоматичне припинення набутого в установленому законом порядку права користування таким майном;
суди не встановили наявність або відсутність у позивача перешкод у користуванні житловим будинком;
суди не надали оцінку втручанню у право позивача на житло на предмет його пропорційності та виправданості, не перевірили наявність у позивача іншого нерухомого майна, яке є «житлом» у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції, у зв`язку з чим не дотримали баланс інтересів сторін цього спору. Посилання суду першої інстанції на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 8 Конвенції, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» не свідчать про дотримання судом балансу інтересів сторін цього спору;
з огляду на викладене, з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, судові рішення слід скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскарженісудові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко