ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/2167/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
          головуючого судді Савицького Я.Ф.,
                               суддів: Діброви Г.І.,
                                            Колоколова С.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства “ТВК”
на рішення Господарського суду Одеської області
від 15 серпня 2024 року (повний текст складено 20.08.2024)
у справі № 916/2167/24
за позовом: Державного підприємства “ТВК”
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни
про стягнення 130 499,13 грн.

суддя суду першої інстанції: Волков Р.В.,
місце винесення рішення: м.Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 Державне підприємство “ТВК” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни про стягнення 130 499,13 грн, з яких: 106 800,00 грн основного боргу; 5 994,06 грн 3% річних; 17 223,50 грн інфляційних втрат; 481,57 грн заборгованості за спожиту електроенергію.
В обґрунтування позовних вимог ДП “ТВК” посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення № С1-23/2019 від 21.01.2019 в частині повної та своєчасної оплати.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.08.2024 у справі №916/2167/24 (суддя Волков Р.В.) у задоволенні позову Державного підприємства “ТВК” до Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни про стягнення 130 499,13 грн відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано до матеріалів справи належних, допустимих та вірогідних доказів надання відповідачу послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення (актів приймання-передачі наданих послуг за заявлені періоди, виставлених рахунків за надані послуги відповідачу тощо), як і не надано доказів споживання саме відповідачем електричної енергії.
З огляду на що, позовні вимоги про стягнення з відповідача 106 800,00 грн основного боргу та 481,57 грн заборгованості за спожиту електроенергію задоволенню не підлягають як і вимоги про стягнення 5 994,06 грн 3% річних, 17 223,50 грн інфляційних втрат, які у даному випадку є похідними від позовних вимог про стягнення суми основного боргу за договором.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство “ТВК” 04.09.2024 звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 15 серпня 2024 року у справі №916/2167/24 за позовом Державного підприємства “ТВК” до Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни про стягнення заборгованості. Постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державного підприємства “ТВК” до Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни про стягнення заборгованості за Договором про надання послуг №С1-23/2019 від 21.01.2019 року, яким стягнути з Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни на користь Державного підприємства “ТВК” 130 499,13 грн., яка складається з: 106800,00грн. боргу за Договором №С1-23/2019 від 21.01.2019 року; 5994,06грн. 3% річних за період з 01.03.2022 року по 13.05.2024 року; 17223,50грн. інфляційні втрати за період з 01.03.2022 року по 13.05.2024 року та 481,57грн. за спожиту електроенергію. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни на користь Державного підприємства “ТВК” сплачений судовий збір за звернення з позовною заявою у розмірі 3028,00грн. та стягнути з Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни на користь Державного підприємства “ТВК” сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4542,00грн.
Скаржник зазначає, що твердження суду про те, що ДП «ТВК» безоплатно передало державне майно, суперечить обставинам та діяльності Підприємства.
Скаржник не погоджується з доводами місцевого господарського суду про те, що доказів фактичної передачі складсько-торгівельного приміщення відповідачу (акту приймання-передачі) матеріали справи не містять.
Так, апелянт вказує, що при зверненні до суду ДП «ТВК» була надана копія Договору №С І-23/2019 про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення № СІ-23, розташованого на території Державного підприємства «ТВК», копія Бухгалтерської довідки від 13.02.2023 року про заборгованість Роговської Л.С. та картка рахунку №361 з випискою нарахувань та сплати наданих послуг, що є первинними документами та відповідають чинному законодавству.
Також скаржник зауважує, що на всі надані усні пояснення позивача та письмові докази на підтвердження позовних вимог, суд не повноцінно оцінив та не об`єктивно надав оцінку, так як при відсутності будь-яких спростовуючих доказів зі сторони представника відповідача, жодних позовних вимог, претензій або рішень про відсутність зобов`язань або неналежне виконання позивачем не було надано до суду.
Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги й того факту, що представник відповідача не заперечував проти розірвання договору та належного його сповіщення, але не взяв до уваги та не спростував докази позивача того що в претензіях та повідомленні про розірвання договору зазначена сума боргу, яку відповідач не оскаржував з моменту отримання даних листів.
Також апелянт вважає, що суд помилково надав оцінку з приводу відсутності підтверджуючих доказів передачі складсько-торгівельного приміщення, так як сам представник відповідача не заперечував проти того, що відповідач виконувала умови даного договору до останнього платежу, що підтверджує факт виконання умов договору зі сторони позивача та використання Роговською Л.С. для здійснення своєї підприємницької діяльності складсько-торгівельного приміщення.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 04.09.2024, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Колоколова С.І.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства “ТВК” було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Одеської області матеріалів справи №916/2167/24 до суду апеляційної інстанції.
11.09.2024 матеріали справи №916/2167/24 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства “ТВК” на рішення Господарського суду Одеської області від 15.08.2024 у справі №916/2167/24. Вирішено розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
25.09.2024 від Фізичної особи-підприємця Роговської Лариси Святославівни до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким відповідач не погоджується з її доводами, просить залишити рішення Господарського суду Одеської області від 15.08.2024 у справі №916/2167/24 без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідач, зокрема, зазначає, що позивачем не надано письмових пояснень або доказів, які могли б підтверджувати факт надання відповідних послуг (акти виконаних робіт або наданих послуг, рахунки тощо). Відповідач по справі факт надання відповідних послуг не підтверджує.
Оскільки акт виконаних робіт/акт здачі-приймання наданих послуг є первинним документом, який відображає факт виконання робіт/надання послуг та конкретні види робіт/послуг, які були надані з зазначенням їх вартості та терміну виконання, тоді неможливо встановити, що позивач надав замовнику послуги, та в повному обсязі виконав свої обов`язки за договором № С1-23/2019 від 21.01.2019 р. перед відповідачем, оскільки відсутні докази падання такої послуги. Відповідні обставини є підставою для відмови у задоволені заявлених позовних вимог.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Разом з цим Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах “Савенкова проти України” від 02.05.2013, “Папазова та інші проти України” від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану – постійні тривали повітряні тривоги, відключення електропостачання та інші чинники тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, перебування членів апеляційної колегії у відпустках та лікарняних, принцип незмінності складу суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Державного підприємства “ТВК” розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1496278 від 17.09.2003, Державному підприємству “Південь” належать будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, смт Авангард, вул. Базова, буд. 21 (а.с. 41).
Державне підприємство “ТВК” є правонаступником Державного підприємства “Південь”, створеного відповідно до наказу Міністра оборони України від 15.07.1998 № 286 та перейменовано згідно з наказом Державного комітету України з питань регулятивної політики та підприємництва від 12.10.2010 № 315 (п. 1.2. Статуту ДП “ТВК”).
Відповідно до Статуту Державного підприємства “ТВК” останнє є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Фонду державного майна України.
Метою діяльності підприємства згідно його Статуту (п. 3.1.) є одержання прибутку на основі здійснення виробничої, торгівельної, інвестиційної, маркетингової, агентської, посередницької діяльності, діяльності у сфері створення інфраструктури з метою розвитку підприємництва, в тому числі залучення інвестицій. Проведення будь-яких видів виробничо-комерційної діяльності не заборонених чинним законодавством України.
Згідно з п. 3.3. Статуту предметом діяльності підприємства є, зокрема, надання в оренду приміщень, виробничих площадок, споруд, а також інших операцій з нерухомістю відповідно до чинного законодавства.
ДП “ТВК” згідно з положеннями його Статуту має право вчиняти господарські зобов`язання (правочини) та укладати договори, контракти згідно з чинним законодавством, набувати майнові та особисті немайнові права, брати на себе зобов`язання в порядку, встановленому чинним законодавством та цим Статутом.
Статутом також визначено, що відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів (устаткування, машин, будівель тощо), підприємство має право лише за попередньою згодою суб`єкта управління підприємством, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законодавством України.
21.01.2019 Державним підприємством “ТВК” та Роговською Л.С. укладено договір про надання послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення № С1-23/2019 (далі – договір), згідно з п. п. 1.1. та 1.2. якого позивач надає відповідачу послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення на умовах та в терміни, передбачені цим договором. Позивач зобов`язується надати відповідачу послуги із забезпеченням відповідачу усіх необхідних умов для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, яке належить позивачу та розташоване на місці № С1-23, а відповідач зобов`язується прийняти такі послуги та здійснити оплату за надані послуги.
Місце надання послуг: складсько-торговельне приміщення ДП “ТВК”, розташоване на місці № С1-23.
Пунктом 2.1. договору передбачено, що позивач зобов`язався, зокрема:
- надати відповідачу в якості торгового місця складсько-торговельне приміщення, яке належить позивачу та розташоване на місці № С1-23, загальною торговою площею 144 кв.м, згідно технічного паспорту;
- надати відповідачу необхідні послуги з обслуговування, в тому числі вантажно-розвантажувальні;
- не перешкоджати ввезенню на територію складсько-торговельного приміщення і вивозу з неї майна, яке належить відповідачу, за наявності у відповідача відповідного пропуску;
- надати відповідачу за письмовою заявою відповідний пропуск для в`їзду та виїзду автотранспорту на територію складсько-торговельного приміщення уповноваженими нею особами.
За умовами п. 2.2. договору відповідач зобов`язалася, зокрема:
- дотримуватися встановленого позивачем внутрішнього режиму роботи контрольно-пропускного режиму в`їзду та виїзду на територію підприємства, протипожежної та санітарної безпеки, громадського порядку, утримувати прилеглу до торгового місця територію в чистоті, складувати відходи та сміття у спеціально відведені для цього місця, не допускати зберігання у складсько-торговельному приміщенні легкозаймистих, вибухових, наркотичних та радіоактивних речовин;
- сплачувати своєчасно послуги з обслуговування, а також витрати по тарифам в терміни, встановлені договором;
- відшкодовувати витрати за спожиту електроенергію, згідно тарифів, встановлених НКРЕ на день оплати, за показниками лічильника, який знаходиться із зовнішньої сторони складсько-торговельного приміщення. Відшкодування витрат спожитої електроенергії здійснюється з моменту фактичного допуску відповідача до складсько-торговельного приміщення за двостороннім актом;
- використовувати складсько-торговельне приміщення за цільовим призначенням. Зміна конструкцій, переобладнання складсько-торговельного приміщення, установка та експлуатація допоміжних приладів опалення, кондиціювання здійснюється виключно за письмовим дозволом позивача, відповідно до тарифів, встановлених внутрішніми документами позивача;
- звільнити складсько-торговельне приміщення протягом 10 календарних днів, з моменту розірвання договору;
- надати позивачу доступ до складсько-торговельного приміщення за першою вимогою;
- складсько-торговельне приміщення підлягає обов`язковому страхуванню відповідачем від ризиків діяльності відповідача перед третіми особами.
Відповідно до п. 2.3. договору позивач має право, серед іншого:
- змінювати вартість плати за обслуговування складсько-торговельного приміщення шляхом встановлення відповідних тарифів на такі послуги;
- вимагати від відповідача та допущених нею осіб розкриття складсько-торговельних приміщень та пред`явлення пропусків;
Пунктом 2.4. договору передбачено право відповідача здійснювати оптову торговельну діяльність з використанням складсько-торговельного приміщення, не виходячи за межі прав та обов`язків, встановлених договором та з дотриманням чинного законодавства України.
Згідно з п. 3.1. договору відповідач здійснює оплату послуг за обслуговування складсько-торговельного приміщення та послуг щодо здійснення вантажно-розвантажувальних робіт згідно тарифів, які встановлюються позивачем. Вартість послуг встановлюється у розмірі 10 000,00 грн (з 01.02.2019), з яких: 9 000,00 грн – за обслуговування складсько-торговельного приміщення; 1    000,00 грн – за послуги щодо забезпечення здійснення вантажно-розвантажувальних робіт на території складсько-торговельного приміщення, розташованого на місці № С1-23. Термін сплати до 20 числа кожного поточного місяця.
Договір вступає в силу з дати підписання сторонами та є дійним до 31.12.2030 (п. 5.1. договору).
Позивач, як передбачено п. 5.4. договору, має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадках, зокрема:
- заборгованості відповідача по оплаті наданих послуг за договором у термін більш ніж 45 календарних днів;
- використання відповідачем складсько-торговельного приміщення не за цільовим призначенням.
Наказом в.о. директора ДП “ТВК” № 131-а від 30.11.2021 встановлено з 01.12.2021 вартість послуг підприємства згідно додатку № 1 до цього наказу, яким передбачено вартість послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення у розмірі 13 600,00 грн.
Наказом в.о. директора ДП “ТВК” № 24/1-а від 30.05.2022 встановлено з 01.06.2022 вартість послуг підприємства згідно додатку № 1 до цього наказу, яким передбачено вартість послуги з обслуговування складсько-торговельного приміщення у розмірі 11 500,00 грн.
Згідно з бухгалтерською довідкою ДП “ТВК” станом на 14.02.2023 сума заборгованості відповідача складає:
- 106 800,00 грн (обслуговування приміщення);
- 481,57 грн (відшкодування електроенергії).
23.12.2021 відповідач перерахувала позивачу 250,00 грн у якості відшкодування за електроенергію, що підтверджується карткою рахунку 361 за 01.12.2021-31.03.2023.
24.03.2022 відповідач перерахувала позивачу 3 000,00 грн у якості оплати за обслуговування складу № С1-23 за березень 2022 р., що підтверджується карткою рахунку 361 за 01.03.2022-31.03.2023 (а.с. 83-84).
Матеріали справи містять повідомлення позивача про розірвання з 01.12.2022 договору № С1-23/2019 від 21.01.2019 у зв`язку із наявністю заборгованості у термін більше ніж 45 календарних днів (п. 5.4. договору), яке разом з додатковою угодою про розірвання договору 14.12.2022 було направлено відповідачу поштою.
Відповідач не заперечує обставин надсилання їй повідомлення про розірвання договору, зазначаючи лише про штучне створення позивачем умов для нарахування заборгованості в більшому розмірі, ніж це могло відбутись у разі виконання умов договору щодо його одностороннього розірвання позивачем у зв`язку з відсутністю оплати більш ніж 45 календарних днів.
Разом з тим, відповідач взагалі заперечує факт отримання послуг за договором №С1-23/2019 від 21.01.2019, звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів наявності спірної заборгованості та доказів виконання договору у спірний період.
ДП “ТВК” вважає, що відповідач порушив умови укладеного договору в частині оплати, що стало підставою звернення до господарського суду з відповідним позовом.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання є цивільно-правовими відносинами, що виникають між суб`єктами господарської діяльності. Такі зобов`язання передбачають, що одна сторона повинна здійснити певні дії на користь іншої або утриматися від їх вчинення, тоді як інша сторона має право вимагати виконання відповідних обов`язків. Регулювання цих зобов`язань здійснюється відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених Господарським кодексом.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, на підставі договорів та інших правочинів. У свою чергу, стаття 509 ЦК України визначає зобов`язання як правовідносини, за якими боржник повинен виконати певні дії або утриматися від них на користь кредитора, а кредитор має право вимагати виконання цього обов`язку.
Стаття 626 ЦК України закріплює, що договір є домовленістю між двома або більше сторонами, яка має на меті встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 204 ЦК України, правочин вважається дійсним, якщо його недійсність не визначена законом або не встановлена судом.
Зміст договору складають узгоджені сторонами умови, а також обов`язкові умови, передбачені цивільним законодавством (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до частини 2 цієї статті, сторони можуть укласти змішаний договір, який містить елементи різних видів договорів. У такому випадку до правовідносин застосовуються відповідні норми законодавства, якщо інше не передбачено договором або не випливає з його суті.
Аналіз договору, укладеного сторонами у цій справі, свідчить, що він має змішаний характер, оскільки містить положення, характерні для договору про надання послуг. При цьому в судовому порядку його недійсність не встановлювалася, а тому він є юридичною підставою для виникнення відповідних прав та обов`язків сторін.
Зокрема, згідно з підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 договору № С1-23/2019 від 21.01.2019, позивач зобов`язується надати відповідачу складсько-торговельне приміщення площею 144 кв.м як торгове місце. Інші положення договору також підтверджують узгодження сторонами передачі цього приміщення відповідачу.
Здійснивши аналіз договору, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що його умови передбачають безоплатну передачу складсько-торговельного приміщення, оскільки в договорі відсутні положення щодо оплати за його використання. При цьому матеріали справи не містять доказів фактичної передачі приміщення (акта приймання-передачі).
Водночас, договором передбачена оплата лише за обслуговування приміщення та вантажно-розвантажувальні роботи. Позивач вимагає стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 106 800,00 грн за обслуговування приміщення, 5 994,06 грн – 3% річних, 17 223,50 грн – інфляційних втрат, а також 481,57 грн – заборгованості за спожиту електроенергію.
Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України, договір про надання послуг зобов`язує виконавця здійснювати певні дії, а замовника – оплачувати їх у встановленому порядку. Відповідно до статті 903 ЦК України, у разі якщо договором передбачена оплатність послуг, їх споживач зобов`язаний здійснити оплату. Однак за відсутності доказів фактичного надання послуг надавач послуг не може вимагати їх оплати (такий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 911/27/21).
Отже, з огляду на предмет доказування у даній справі, апеляційний господарський суд зазначає, що на позивача покладається тягар доказування факту надання відповідачеві послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення на підставі договору № С1-23/2019 від 21.01.2019 у спірний період, а також вартість цих послуг.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства.
Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання товару/роботи/послуги і подальшою господарською діяльністю.
У статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
За змістом цієї ж статті господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, передбачено, що господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи – це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (підпункт 2.4 пункту 2 Положення).
В силу підпункту 2.5 пункту 2 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Згідно з підпунктом 2.15 пункту 2 Положення первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
З огляду на вищенаведені приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом підписання договору, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (виконання робіт, передачі товару тощо).
З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на те, що №С1-23/2019 від 21.01.2019 є первинним обліковим документом є хибним.
Апеляційний господарський суд зазначає, що позивач надав до матеріалів справи копію договору, бухгалтерську довідку та картку рахунку.
Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні процесуального закону доказу на підтвердження надання відповідачеві послуг з обслуговування складсько-торговельного приміщення за договором №С1-23/2019 від 21.01.2019 у спірний період, у тому числі актів приймання-передачі наданих послуг або будь-яких інших первинних документів.
Твердження скаржника про ненадходження від відповідача звернень або зауважень стосовно невиконання Державним підприємством "ТВК" умов договору жодним чином не свідчать автоматично про те, що відповідні послуги надавалися, оскільки, як вже зазначалося вище, реальність господарських операцій у вигляді надання позивачем та, як наслідок, споживання відповідачем послуг має бути підтверджена документально, а не ґрунтуватися на відсутності доказів спонукання контрагента до виконання прийнятих на себе зобов`язань.
Колегія суддів зауважує, що факт укладання та існування договору №С1-23/2019 від 21.01.2019 у даній справі не оспорюється, а лише досліджується питання щодо фактичного надання послуг за вказаним договором у спірний період.
У зв`язку з недоведенням позивачем надання відповідних послуг, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги про стягнення 106 800,00 грн основного боргу та 481,57 грн за електроенергію задоволенню не підлягають. Аналогічно, не можуть бути задоволені й вимоги щодо 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вони є похідними від основного боргу.
Посилання позивача на часткову оплату відповідачем заборгованості у сумі 3 000,00 грн не можуть бути підставою для визнання наявності боргу, оскільки позивачем не доведено загальний розмір заборгованості. Те саме стосується сплати 250,00 грн за електроенергію – цей платіж не підтверджує споживання електроенергії в заявлених обсягах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006р. ).
Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства “ТВК” на рішення Господарського суду Одеської області від 15.08.2024 у справі №916/2167/24 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.                                        
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства “ТВК” на рішення Господарського суду Одеської області від 15.08.2024 у справі №916/2167/24 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 25 березня 2024 року у справі №916/2167/24 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Діброва Г.І.

        Суддя                                                                                          Колоколов С.І.