УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
13 січня 2025 року
м. Київ
справа № 213/1979/24
провадження № 51-5676 ск 24
Верховний Суд колегією суддів судових палат Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року,
встановив:
За вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року,  ОСОБА_5  засуджено за частиною 1 статті 263 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за частиною 2 статті 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, а на підставі частини 1 статті 70 цього Кодексу йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі статті 54 КК  ОСОБА_5 позбавлено спеціального звання - «старший солдат».
Постановлено строк покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання та зараховано період з 29 квітня по 27 червня 2024 року з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.
За цим вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
ОСОБА_5 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, зберігав знайдену ним ручну гранату типу Ф-1 в зборі із уніфікованим запалом типу УЗРГМ-2 у водійських дверях свого автомобіля без передбаченого законом дозволу.
Крім цього, ОСОБА_5 , умисно, незаконно зберігав без мети збуту канабіс, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 620,455 г, що є великим розміром наркотичного засобу.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4  залишено без задоволення, а вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року щодо ОСОБА_5 - без змін.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, захисник оскаржив їх у касаційному порядку. У поданій скарзі її автор вважає, що судами при призначенні покарання ОСОБА_5 не було дотримано вимоги статті 75 КК, а призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наступне: ОСОБА_5 сприяв проведенню досудового розслідування у кримінальному провадженні, повідомив слідчому всі обставини вчинення кримінальних правопорушень, які не призвели до завдання збитків чи іншої шкоди потерпілим особам. Також, звертає увагу на те, що з перших днів широкомасштабного вторгнення збройних військових формувань російської федерації на територію України засуджений став до лав Збройних Сил України, виконував військові обов`язки із захисту Батьківщини, в тому числі в зоні активних бойових дій, що характеризує його як сумлінного громадянина, тобто його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі. Посилається на те, що ОСОБА_5 щиро розкаявся у своїх вчинках, які призвели до вчинення ним кримінальних правопорушень, усвідомив неприйнятність та суспільну небезпеку такої поведінки.
На думку захисника, висновок суду про неможливість застосування положень статті 75 КК при призначенні засудженому покарання з огляду на кількість вилученої забороненої речовини є необґрунтованим, оскільки така обставина врахована районним судом при визначенні суворості покарання у виді 1 року позбавлення волі, а кримінальне правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів не є тяжким.
Крім того, захисник вважає, що при вирішенні питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, суд повинен був врахувати відсутність судимості останнього, наявність неповнолітніх дітей, які перебувають на вихованні ОСОБА_5 , його перебування на військовій службі, а також тривалість та інтенсивність протиправної діяльності.
Одночасно, посилається на висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року (справа № 617/775/20).
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання засудженому через суворість та можливість призначення йому більш м'якого покарання без ізоляції від суспільства є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За частиною 1 статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому остаточне покарання за частиною 1 статті 263, частиною 2 статті 309 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі статтею 12 КК відносяться до категорії тяжких та нетяжких кримінальних правопорушень; особу ОСОБА_5 , який за місцем проживання характеризується посередньо; раніше не судимий; під наглядом у лікарів психіатра та нарколога не перебував та не перебуває; має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
До того ж, районний суд врахував наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, та не встановив обставин, які обтяжують покарання засудженому.
При цьому, суд першої інстанції, врахувавши кількість вилучених у ОСОБА_5 наркотичних засобів в період несення ним військової служби, не вбачав підстав для застосування щодо нього положень статей 69, 75 КК.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, дійшов висновку, що призначене районним судом покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Водночас, апеляційний суд вважав безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що районним судом не враховано сприянняОСОБА_5 досудовому розслідуванню; те, що він щиро розкаявся у своїх діях, усвідомив їх неприйнятність та суспільну небезпеку; відсутність судимостей; наявність неповнолітніх дітей, які перебувають на його вихованні; перебування на військовій службі, а також тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, оскільки при призначенні покарання засудженому суд першої інстанції прийняв до уваги ці обставини та зазначив їх у своєму рішенні.
Також, суд апеляційної інстанції врахував доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_5 перебував на військовій службі, з початку повномасштабного вторгнення російської федерації він став до лав Збройних Сил України, захищав Україну, зокрема, в зоні бойових дій, що характеризує його як відповідального громадянина. 
Разом з тим, апеляційний суд зважив на підвищену суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, яка виразилась у тому, що ОСОБА_5 , взявши на себе обов`язки військовослужбовця, в умовах воєнного стану, вчинив кримінальні правопорушення, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , водієм 3 мінометного відділення мінометного взводу ІНФОРМАЦІЯ_1 , у військовому званні «старший солдат». Тобто, коли необхідні максимальна чіткість, стійкість та дисциплінованість усіх військовослужбовців, ОСОБА_5 повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця.
Колегією суддів апеляційного суду зазначено у своєму рішенні, що апелянтом не наведено нових обставин, які не враховано судом першої інстанції та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання у межах санкцій, передбачених частиною 1 статті 263, частиною 2 статті 309 КК.
Водночас, апеляційний суд вказав на те, що стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для застосування до засудженого положень статті 75 КК та не встановив таких підстав під час апеляційного перегляду.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки призначене покарання відповідає характеру і ступеню тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень та всім обставинам кримінального провадження.При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Переконливих доводів щодо можливості призначення засудженому покарання із застосуванням положень статті 75 КК у касаційній скарзі не наведено.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_5 , є явно несправедливим через суворість, немає.
Крім того, посилання захисника на постанову Верховного Суду від 07 грудня 2021 року (справа № 617/775/20) не є релевантним, оскільки обставини у даному провадженні та у провадженні щодо ОСОБА_5 не є аналогічними.
Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а його висновки про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                             ОСОБА_3