Номер провадження: 22-ц/813/6009/24 
Справа № 504/3403/23
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.04.2024 у складі судді Барвенка В.К.
встановив:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських права відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що 12 червня 2009 року позивач та відповідач, уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб актовий запис №7 від 12.06.2009. В подальшому у шлюбі народилися ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та 23.11.2018 ОСОБА_4 20.10.2022 шлюб було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/8194/22. 
Однак, протягом усього часу, після припинення шлюбу із відповідачем, мати ( ОСОБА_2 ) не приймає участі у вихованні старшого сина ОСОБА_5 , а саме в його розвитку та оздоровленні, не піклується про фізичний та духовний розвиток, життям сина взагалі не цікавиться. Відносини матері-сина фактично припинилися на підставі особистих суперечок та непорозумінь. Відповідач повністю відмовляється від виконання свої обов?язків матері, не хоче приймати участь у житті сина. На сьогоднішній день відповідач планує переїзд до іншої країни, як позивачу стало відомо від спільних знайомих. Вказує, що сам піклується про сина, забезпечує йому життя, хоча за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/8194/22 має сплачувати аліменти на утримання сина, але вже з листопада 2022 року його син проживає з ним, що підтверджують сусіди.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.04.2024 позов ОСОБА_1 залишено без задоволення
Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що репліка неповнолітньої дитини, яка була вказана під час судового засідання щодо кількаразового спілкування з відповідачем не є достатнім доказом того, що жінка виконує свої батьківські обов`язки щодо дитини: надає кошти на утримання, цікавиться її успіхами та піклується про її духовний та фізичний розвиток. Звертає увагу, суд не врахував, що висновком органу опіки та піклування – Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради встановлено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім того, сином позивача – ОСОБА_6 було подано заяву від 03.12.2023, в якій зазначено, що дитина знає про розгляд справи в суді та не проти, щоб мати позбавили її батьківських прав.
В обґрунтування доводів також зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд проігнорував права та інтереси дитини, так як дитина розуміє, що його матір не бажає виконувати свої батьківські обов`язки, проте все одно вважає, що відповідач щиро піклується про дитину. Суд не надав належної правової оцінки обставинам, які вказують на неналежне виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків стосовно сина, а також не попередив відповідачку про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина і не поклав на орган опіки та піклування обов`язок щодо відповідного контролю за цим.
Встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20.10.2022 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 аліменти.
Встановлено судом та не заперечується сторонами, що син проживає разом із батьком, який його виховує, а донька – з матір`ю. 
Між батьками укладений договір про участь батьків у вихованні та утриманні спільної дитини від 29.06.2023, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Одеської області Чос О.П. відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли згоди, що з моменту укладення цього договору та до досягнення вісімнадцяти років, син ОСОБА_3 буде проживати разом з батьком. ОСОБА_1 здійснює самостійне виховання дитини до досягнення нею неповноліття.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що надані докази не свідчать про існування достатніх підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідачки батьківських прав.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи, ґрунтується на законі.
Так, у судовому засіданні першої інстанції неповнолітній ОСОБА_3 зазначив, що на теперішній час проживає в футбольній академії, раніше проживав з батьком, та інколи спілкується з матір`ю.
Отже, щодо матері не встановлено злісного ухилення у виконанні нею батьківських обов`язків, або таких обставин, які б характеризували її поведінку відносно дитини негативно, відтак суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу – позбавлення батьківських прав.
Фактично всі питання, які б могли виникнути у сторін щодо виховання дитини, вирішені ними шляхом укладання нотаріально посвідченого договору, інших спірних питань, які б обумовили доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не наведено.
Суд першої інстанції також вірно зазначив, що висновок органу опіки та піклування не має обов`язкового значення та носить рекомендаційний характер, визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для його задоволення.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Зважаючи на викладене, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову і доводи апеляційної скарги правильність висновків не спростовують. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.04.2024 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 30.12.2024

Головуючий

Судді: