Справа № 454/1808/24                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М. Я. 
Провадження № 22-ц/811/2956/24                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                17 грудня 2024 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Марко О.Р.,
з участю: представника відповідача – Лук`янович В.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом, в якому просив стягнути з Державного бюро розслідувань у його користь 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових (службових) осіб Державного бюро розслідувань при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення за вих. №194 від 20.05.2021 року, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації.
Позов обґрунтовано тим, що на адресу Державного бюро розслідувань 20.05.2021 року за вих. №194 позивачем було направлено заяву про вчинення кримінального правопорушення та в цій заяві він вказав об`єктивні дані, які свідчать про ознаки злочину та надав докази, що підтверджують реальність конкретної події злочину, однак, в порушення вимог ст.214 КПК України, відомості по цій заяві не були внесені відповідачем до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Зазначав, що такими незаконними діями посадові (службові) особи Державного бюро розслідувань грубо порушили норми статей 19, 40, 64, 68 Конституції України та норми КПК України, що підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2021 року у справі №761/20213/21.
Наголошував, що протиправні дії уповноважених осіб Державного бюро розслідувань є свідомим глузуванням органу державної влади України з позивача, такі дії завдали позивачу моральну шкоду, яка полягала у приниженні честі, гідності та ділової репутації, моральних переживаннях, порушенні нормальних ділових зв`язків через неможливість продовження активної підприємницької діяльності, порушенні стосунків з оточуючими людьми. 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності таких обставин, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, на підставі ч.1 ст.1167 ЦК України зобов`язаний був захистити права позивача, гарантовані ст.56 Конституції України, і задовольнити позов, оскільки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2021 року встановлено вину та незаконність дій уповноважених осіб Державного бюро розслідувань та зобов`язано їх внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 .
Вважає, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням принципу законності та верховенства права, норм Конституції України та вимог закону, без оцінки доказів та без всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи.
Додає, що має місце порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення та порушення його прав, гарантованих Конституцією України.
Зазначає, що суддя в оскаржуваному рішенні неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, зокрема, не встановив, чи Державне бюро розслідувань прийняло законне рішення за наслідками перевірки заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, чи не були порушені відповідачем права ОСОБА_1 , гарантовані Конституцією України, чи Державне бюро розслідувань має право не виконувати рішення Конституційного Суду №6-рп/2001 від 23.05.2001 року, рішення Конституційного Суду №19-рп/20011 від 14.12.2001 року, норми ст.12 Закону України «Про звернення громадян», норми КПК України.
На переконання апелянта, суддя зобов`язаний був застосувати норми Конституції України, як норми прямої дії, і, враховуючи приписи ст.56 Конституції України, задовольнити позов або, на підставі ст.8 Конституції України, вказати у рішенні суду докази, що права ОСОБА_1 не порушуються і не порушувалися, однак, цього зроблено не було.
03.10.2024 року відповідач Державне бюро розслідувань подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта. 
В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності. 
Заслухавши пояснення сторони відповідача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що 20.05.2021 року ОСОБА_1 направив до Державного бюро розслідувань заяву вих. №194 про вчинення кримінального правопорушення слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Сав`яком А.Б. 
28.05.2021 року листом т.в.о. начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань заяву ОСОБА_1 від 21.05.2021 року направлено за належністю для розгляду до Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу Державного бюро розслідувань внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви представника фермерського господарства Бурки В.В. про кримінальне правопорушення вих. №194 від 20.05.2021 року, отриману 24.05.2021 року, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
За загальним правилом, яке міститься у статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Складовими частинами цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Шкода – це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору і тягне за собою порушення майнових (немайнових) прав та інтересів іншої особи із настанням для неї негативних наслідків (втрат) майнового чи немайнового характеру.
Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода – наслідком.
При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
За загальним правилом, яке міститься у статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. 
У відповідності до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК), зокрема, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу).
Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цього органу.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цієї особи.
У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі №757/221/21-ц зазначено, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 листопада 2022 року в справі №755/9504/21 (провадження №61-7786св22), від 25 січня 2021 року в справі №227/4410/19 (провадження №61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі №227/3052/19 (провадження №61-22337св19), від 08 вересня 2021 року в справі №638/164/18 (провадження №61-446св21), від 01 грудня 2021 року в справі №638/3758/20 (провадження №61-12540св21).
Згідно з висновками у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №686/27967/19, сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2019 року у справі №285/3475/18-ц (провадження №48184св18), від 10 липня 2019 року у справі №522/3429/17 (провадження №28015св18), від 04 березня 2020 року у справі №639/1803/18 (провадження №18842св19).
Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального права та висновків Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог позивача, оскільки ухвалою слідчого судді від 10.06.2021 року зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, розпочати досудове розслідування та надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, разом з тим, сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не є підтвердженням незаконності його діяльності і не може бути достатньою підставою для висновку про цивільно-правову відповідальність відповідача у виді відшкодування позивачу, як потерпілому у кримінальному провадженні, моральної шкоди. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доводам сторін та доказам, на які вони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 вересня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 27 грудня 2024 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                А.В. Ніткевич