ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року	Львів	Справа № 380/14276/24 пров. № А/857/23202/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Шинкар Т.І., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року (головуючий суддя Лунь З.І.) про закриття провадження у справі ухвалену в м. Львові у справі № 380/14276/24 за позовом ОСОБА_1 до   Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Філії-Львівського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити  дії,-

В С Т А Н О В И В :

07.04.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Філії-Львівського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в якому просив: визнати бездіяльність відповідачів стосовно не виконання платіжної операції у перерахуванні сумі 222361 грн 47 коп., належної позивачу з його рахунку відкритому в АТ «Ощадбанк» у м.Донецьк у Філії-Донецьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_1 на рахунок позивача, відкритий в АТ «Ощадбанк» у м. Львові Філії-Львівське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_2 протиправною; зобов`язати відповідачів здійснити переказ коштів належних позивачу у сумі 222361 грн 47 коп. з його рахунку відкритому в АТ «Ощадбанк» у м. Донецьк у Філії-Донецьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_1 на рахунок позивача, відкритий в АТ «Ощадбанк» у м.Львові Філії-Львівське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_2 , з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення до моменту здійснення фактичного переказу, відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, та з нарахуванням пені в розмірі трьох відсотків за кожний день прострочення виконання переказу з 04.01.2024 до моменту здійснення фактичного переказу, відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України з її посиланням до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року закрито провадження у справі.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того що  спір, який  виник між позивачем та АТ «Ощадбанк», стосується правових відносин, що виникають на підставі укладеного між позивачем та відповідачем АТ «Ощадбанк» Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного банківського рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), до якого позивач приєднався заявою про приєднання №913197314/040124. Суд першої інстанції вказав, що справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що спір у даній справі є приватноправовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки безпосередньо пов`язаний із реалізацією прав, регламентованих ЦК України, які за своєю суттю є майновими.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня  2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що дії відповідачів як уповноважених організацій при виплаті пенсій чітко визначені та регламентовані договором з органами Пенсійного фонду України та Порядками №1231 та №1596. Скаржник вказує, що предметом спору в частині позовних вимог до відповідачів є їхні рішення/дії/бездіяльність щодо невиконання ними як уповноваженою організацією, визначеною відповідно до абз. 4 п.2 Порядку №1231, зобов`язань надати послуги, визначені у Додатку переліку послуг, доданого до Порядку №1231, в тому числі – проведення операцій в межах одного банку з перерахуванням коштів з поточного рахунка на депозитний (вкладний чи інший), та надати послуги, визначені відповідно до п.11 Порядку №1596, а саме перерахувати залишки коштів позивача в межах одного банку на інший рахунок на підставі доручення позивача через його представника, який діяв за довіреністю. Скаржник зазначає, що обставини даної справи повністю збігаються з обставинами справи, розглянутої в постанові від 02.07.2024 по справі №480/10752/23. Скаржник наголошує, що даний спір належить розглядати саме у порядку адміністративного судочинства.
Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції і необхідність залишення її без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала судді суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем АТ «Ощадбанк», стосуються неперерахування коштів, належних позивачу у сумі 222361 грн 47 коп. з його рахунку, відкритому в АТ «Ощадбанк» у м. Донецьк у Філії-Донецьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_1 на рахунок позивача, відкритий в АТ «Ощадбанк» у м.Львові Філії-Львівське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_2 .
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Статтею 5 КАС України встановлено право кожного в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб.
Разом з тим, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті (частина 2 статті 19 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, а також спори, що виникли у зв`язку із порушенням прав суб`єкта виборчого процесу або процесу референдуму, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди мають враховувати як предмет та зміст, так і суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
Велика Палата Верховного Суду послідовно, як у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) так інших вказала, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. 
Згідно частин першої, другої, четвертої статті 46 КАС України визначено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Отже, якщо одна сторона у межах спірних правовідносин не здійснює владних управлінських функцій щодо іншої сторони, яка є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції. 
Інший порядок судового провадження встановлений положеннями Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Так, згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у поряду цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Виходячи з вищенаведених норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»:
банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги;
клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку;
розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує бездіяльність відповідачів стосовно не виконання платіжної операції у перерахуванні коштів у сумі 222361 грн 47 коп., з його рахунку, відкритому в АТ «Ощадбанк» у м.Донецьк у Філії-Донецьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_1 на його ж рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» у м. Львові Філії-Львівське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_2 .
У зв`язку з тим, що сторонами даної справи є позивача фізична особа, клієнт банку – Ліознов М.І., та відповідач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» і Філія-Львівського обласного управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», а правовідносини між сторонами стосуються порушених прав, свобод чи інтересів фізичної особи - позивача що виникли з цивільних відносин, до того ж, відповідач не є суб`єктом владних повноважень та не здійснює владно-управлінські функції, а відтак дана позовна заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, як це правильно встановив суд першої інстанції.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що аргументи скаржника щодо невиконання відповідачами адміністративного договору, укладеного між відповідачами та Пенсійним фондом України є безпідставними, оскільки нарахування пенсійної виплати на рахунок позивача не є предметом оскарження, оскільки було проведено, що не заперечується сторонами. 
У заявленому позові ОСОБА_1 не оскаржує бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо не нарахування йому пенсійних виплат, а твердження позивача зводяться до незгоди щодо відмови відповідачів у здійсненні переказу коштів між приватним рахунками позивача, що свідчить про невиконання відповідачами саме умов Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного банківського рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), до якого позивач приєднався заявою про приєднання №913197314/040124. 
За змістом зазначеного договору, такий є цивільно-правовим, оскільки укладений між фізичною особою та банком і регулює приватно-правові відносини між сторонами Договору, а отже, ознаки цього договору відповідають тим, що визначені ст.1066 ЦК України, як це правильно зазначив суд першої інстанції.
Щодо аргументів скаржника про тотожність обставин даної справи до обставин справи №480/10752/23, яка була розглянута Верховним Судом 02.07.2024, то суд апеляційної інстанції повністю поділяє висновок суду першої інстанції, та вважає за необхідне додатково зазначити таке.
Зі змісту постанови Верховного Суду від 02.07.2024 по справі №480/10752/23 вбачається, що предметом спору в частині позовних вимог до АТ «Укрпошта» в особі Сумської дирекції є дотримання юридичною особою приватного права, яка надає послуги поштового зв`язку, вимог цивільного законодавства щодо виплати представнику позивача пільг у грошовій формі в межах інституту представництва.
Отже, спірним було питання саме виплати представнику позивача пільг у грошовій формі, натомість у даній справі, спірним є питання переказу коштів між рахунками, що в свою чергу не регулюється адміністративним договором за яким відповідачі здійснюють виплату та доставку пенсій. Такі правовідносини регулюються договором між банком та клієнтом, який як зазначалось вище за своїм змістом є цивільно-правовим.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку, що спірні правовідносини у цій справі пов`язані із захистом порушених прав позивача щодо здійснення платіжних операцій, а тому цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що підміна понять, до чого по суті зводяться аргументи апеляційної скарги, не змінюють характеру спірних правовідносин. 
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
Аналогічна позиція висловлена Європейським судом з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року.
З огляду на викладене, надаючи правову оцінку аргументам скаржника, суд апеляційної інстанції, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний спір стосовно не виконання відповідачами платіжної операції, не має ознак публічно-правового спору та, як наслідок, не може бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції. Заявлені позовні вимоги слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, з врахуванням положень статті 316 КАС України відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої про закриття провадження у справі.
Керуючись статтями 238, 241, 243, 308, 312, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року у справі №380/14276/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко