ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       26 лютого 2025 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 718/2667/24
                                                                        Провадження №22-ц/822/193/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н., 
секретар - Факас А. В.,
учасники справи:
       позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - ОСОБА_1 , 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2024 року, головуючий у І-й інстанції - Нагорний        В.В., 

ВСТАНОВИВ: 

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») у серпні 2024 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 63 411,73 грн.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку № б/н від 25 грудня 2013 року, на підставі чого відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 50 000 грн.
Після отримання картки відповідач користувалась карткою, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, частково сплачувала заборгованість за договором, додатково отримувала кредитні картки.
В процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки на 40,8 % річних, за погодженою ставкою банком нараховано відсотки у розмірі 13 391,73 грн.
Банк надав можливість відповідачу розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, перестала вносити кошти, посилаючись на «спірні» операції, які були проведені по її картці номер НОМЕР_1 за 04 вересня 2023 року - переказ зі своєї карти.
Позивач зазначав, що 4 жовтня 2023 року зафіксоване звернення ОСОБА_1 , в якому вона повідомила, що в неї викрали номер телефону, на підставі виписки по карті НОМЕР_1 підтверджено списання коштів в сумі 49 938 грн, які були переведені з картки шляхом ручного введення номеру картки, терміну дії та коду для інтернет-платежів з використанням пароля 3-D Secury.
Враховуючи, що вхід в обліковий запис Приват24 клієнта ОСОБА_1 відбувалися з різних пристроїв та без зміни логіна та з відновленням пароля входу, можна зробити висновок про компрометацію клієнтом власних персональних даних входу в Приват24, що призвело в подальшому до компрометації реквізитів картки та проведення оскаржувальних операцій, вина банку в проведених операціях по картці відсутня.
Відмову від сплати за кредитом позивач вважав необґрунтованою і такою, що суперечить умовам і правилам банку та чинного законодавства.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 грудня 2013 року у розмірі 63 411,73 грн.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено доводи позивача про компрометацію ОСОБА_1 власних персональних даних входу в Приват24 та компрометацію реквізитів картки та проведення оскаржувальних операцій. Банком не доведено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті чи незаконному використанню інформації, яка надає доступ до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу іншій особі скористатися кредитними коштами в межах наданого кредитного ліміту.
Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушила Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі можливість провести платіжні операції, зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження.
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального і матеріального права, за невідповідності висновків обставинам справи.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що у витязі з ЄРДР за кримінальним провадженням під №12023262020003897 сама ОСОБА_1 , вказала, що "їй зателефонували з мобільного номеру НОМЕР_2 та представившись працівником Київстар (саме таке уточнення наявне в оскаржуваному рішенні) під приводом продовження терміну дії мобільного телефону, дізнавшись код, який прийшов потерпілій на її мобільний номер телефону, заволоділи грошовими коштами...". Тобто, сама відповідач зазначила ту обставину, що повідомила зловмисникам код, який отримала на свій фінансовий телефон. Саме та, недостаюча ланка необхідна була шахраям для завершення входу в акаунт Приват24 клієнтки.
Вхід в Приват 24 був здійснений під авторизацією ОСОБА_1 . При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону ОСОБА_1 та іншої особистої інформації.
Отже, відповідач приховує від суду, що вона розголосила персональні дані, такі як пін код по карті НОМЕР_1 , який відомий лише самій ОСОБА_1 .
Відповідач не довів факт своєчасного звернення до банку з повідомленням про вчинення несанкціонованих операцій, адже нормами законодавства встановлено, що таке повідомлення має бути негайним.
Натомість, як зазначила сама відповідачка, до банку із відповідною заявою остання звернулася через один місяць після вчинення спірних операцій.
Вважає, що саме відповідачем були порушені умови договору, за якими клієнт зобов`язався негайно інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати картки, ПІНу, сім-карти мобільного телефону тощо. Зазначені умови договору відповідач не виконав.
Зазначені відповідачем операції були забезпечені авторизацією, ОТР-паролі для входу в комплекси та підтвердження платежів надсилалися на вказаний відповідачем номер мобільного телефону (фінансовий номер).
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з його карткового рахунку та неправомірних дій банку.
Оскільки позичальник зобов`язання належним чином не виконав, розголосив персональні дані третім особа, то зобов`язаний повернути використані кредитні кошти та відсотки за користування коштами.
Представник відповідача Байцар І. Б. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
       Зазначає, що апелянт визнав ту обставину, що шахраї могли дізнатися конфіденційну інформацію для доступу до рахунку не від клієнта, а з інших джерел. А оскільки апелянт в суді не довів, що конфіденційну інформацію поширила саме відповідачка, це є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Апелянт підкреслює, що про вчинення шахрайських дій відповідачка повідомила банк через один місяць, а не негайно. Проте це не відповідає дійсності, оскільки відповідачка повідомила банк про шахрайські дії негайно як тільки їй стало відомо про дії шахраїв.
Особливість даної афери у тому, що її жертва об`єктивно не могла дізнатися про шахрайські дії раніше. У позовній заяві детально описано та в судовому засіданні підтверджено показами свідка ОСОБА_1 , що 04 вересня 2023 року до відповідачки зателефонувала жінка і представившись співробітником компанії «Київстар», запропонувала продовжити термін дії картки в онлайн режимі. Через деякий час телефон виявився відключеним від мережі.
Оскільки дана подія жодним чином не була пов`язана з банком, а саме, шахраї не представлялися працівниками банку та не пропонували повідомити будь-яку інформацію, пов`язану з доступом до банківського рахунку, то у відповідачки не могло виникнути навіть підозри, що розмова з оператором мобільного зв`язку може призвести до вчинення протиправних дій щодо банківського рахунку.
       Відповідачка своєчасно виконала свій обов`язок щодо повідомлення банку про можливі шахрайські дії, як тільки у неї виникли перші підозри.
Апелянт дійшов неправильного висновку про те, що згідно з матеріалами кримінального провадження відповідачка нібито повідомила шахраям код, який надійшов на її фінансовий телефон. Насправді їй ніякий код не надходив і вона нічого шахраям не повідомляла.
Запис розмови з шахраями достеменно доводить, що відповідачка не повідомляла їм жодної інформації, яка дала б можливість доступу до її банківського рахунку. Зміст цієї розмови також доводить, що у відповідачки не могло виникнути навіть підозри на можливі шахрайські дії щодо банківського рахунку, оскільки вона вважала, що розмовляла з представником оператора зв`язку і виконувала операцію щодо свого телефону, жодної мови на банківські теми не було.
Факт викрадення коштів з банку доводиться матеріалами кримінального провадження, яке досліджувалося судом першої інстанції. Зокрема, слідством було встановлене точне місце вчинення злочину - АДРЕСА_1 . Проте в день вчинення злочину відповідачка знаходилася в м.Чернівці.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства)); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим останньою була підписана Анкета-заява № б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
В Анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 згідна з тим, що Анкета-Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг.
Отже, між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем АТ КБ «ПриватБанк» 25 грудня 2013 року фактично укладено Договір про надання банківських послуг №б/н.
08 вересня 2020 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» підписали заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, відповідно до якої ОСОБА_1 надано відновлювальну кредитну лінію строком на 12 місяців з пролонгацією на споживчі цілі, з розміром кредиту, який не перевищує 50 000 грн для карт «Універсальна» та 75 000 грн - для карт «Універсальна Gold».
Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 23 травня 2024 року підтверджено, що на підставі вищезазначеного Договору про надання банківських послуг №б/н ОСОБА_1 надано кредитні картки: № НОМЕР_3 від 25.12.2013 року, № НОМЕР_4 від 25.12.2013 року, № НОМЕР_5 від 14.01.2016 року, № НОМЕР_6 від 04.03.2016 року, № НОМЕР_7 від 19.11.2016 року та № НОМЕР_1 від 08.09.2020 року.
06 жовтня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» в особі відділення «Чернівецьке №5» та ОСОБА_1 підписали паспорт споживчого кредиту.
25 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до АТ «ПриватБанк», в якій просила облікову документацію банку провести у відповідність фактичними обставинами справи, а саме не відображати по її банківському рахунку операції зі зняття коштів у загальній сумі 44 955 грн, виконанні 04 вересня 2023 року невідомими особами, та не обліковувати вказані суми як надані їй на умовах кредиту. Не нараховувати проценти за користування коштами, якими розпорядилися шахраї, та не вимагати у будь який спосіб повертати ці кошти. 
У листі від 15 квітня 2024 року № 20.1.0.0.0/7-240404/45184, адресованому на ім`я ОСОБА_1 , банк зазначив, що на підставі її звернення банком проведена перевірка та встановлено, що 04 вересня 2023 року, використовуючи її платіжну картку № НОМЕР_8 , був оформлений кредит «Оплата частинами» в інтернет магазині «Comfy», оформлення кредиту супроводжувалося авторизацією з правильним введенням нанесених на карті даних.
Розрахунком заборгованості, здійсненим позивачем, станом на 20 травня 2024 року зазначено, що ОСОБА_1 наданими їй банком кредитними коштами, зокрема 04 вересня 2023 року зафіксовано витрати клієнтом кредитних коштів у розмірі 49 926,79 грн та виникнення з 04 вересня 2023 року заборгованості за наданим кредитом, яка станом на 20 травня 2024 року склала 63 411,73 грн та складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 50 020 грн та 13 391,73 грн заборгованості за простроченими відсотками.
Судом першої інстанції в судовому засіданні 02 грудня 2024 року досліджено диск, на якому міститься запис розмови ОСОБА_1 та особи, яка представилася працівником компанії «Київстар», що повідомила ОСОБА_1 про закінчення терміну дії її сім-карти, та для продовження дії якої запропонувала останній набрати на телефоні комбінацію символів, продиктованих нею.
З копії Витягу з ЄРДР №12023262020003897, зареєстрованого 07 жовтня 2023 року, вбачається, що 04 вересня 2023 року невідома особа, зателефонувавши потерпілій ОСОБА_1 на її мобільний номер телефону, під приводом продовження терміну дії мобільного телефону, дізнавшись код, який прийшов потерпілій на її мобільний номер телефону, заволоділи грошовими коштами в сумі 75 000 грн, які було переведено на невстановлений рахунок із банківської картки потерпілої, емітованої АТ Приватбанк НОМЕР_1 (ЄО-31704).
У рапорті начальнику відділення СВ Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області П.Цвіркуну старший оперуповноважений відділу УКР ГУНП в Чернівецькій області повідомив, що по зазначеному кримінальному провадженню проведено комплекс заходів, спрямованих на встановлення осіб, причетних до даного кримінального правопорушення, під час яких достовірно встановлено місце вчинення кримінального правопорушення, оскільки номер телефону НОМЕР_9 , який належить особі, яка вчинила злочин, фіксувався 04.09.2023 року о 13:23 год. згідно з базовим станціям за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 визнано потерпілою та допитано з приводу обставин вчинення даного кримінального правопорушення.
У письмовій заяві від 05 квітня 2024 року, адресованій старшому слідчому СВ Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області С.Савці, ОСОБА_1 просила виправити технічну описку, допущену в матеріалах даного кримінального провадження, а також у витязі з ЄРДР, а саме, що 04 вересня 2023 року їй телефонували невідомі особи і представилися співробітниками ПриватБанку, насправді ці особи представилися їй співробітниками оператора зв`язку Київстар.
Позивач у відповіді на відзив у суді першої інстанції зазначив, що в ході аналізу хроніки авторизацій в Приват24 клієнта ОСОБА_1 було встановлено, що у період 04-05.09.2023 відбулися авторизації з двох нетипових для клієнтів пристроїв, відновлення доступу в приват 24 відбувалося із зміною пароля три рази. Для підтвердження зміни пароля вводився пін код карти НОМЕР_1, надходило підтвердження у вигляді ІVR дзвінка на номер НОМЕР_11, також для підтвердження персонального налаштування користувача в приват24 вводився ОТП-пароль, отриманий через смс на номер телефону клієнта. Можна зробити висновок про те, що 04.09.2023 шахраї перевипустили SIM-картку її фінансового телефону, потім було зламано Приват 24 клієнта, змінивши пароль до акаунта, при цьому вхід було підтверджено пін кодом по карті НОМЕР_1 (імовірно було передано пін код) та по ІVR дзвінку від банку, після чого шахраї здійснили вказані вище операції.
У суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 була допитана в якості свідка. Зазначила, що 04 вересня 2023 року їй зателефонувала особа, яка представилась працівником Київстару, а тому вона не могла уявити, що в такий спосіб у неї хочуть отримати доступ до її кредитних коштів; оскільки ОСОБА_1 вважала, що їй телефонує представник Київстару, то виконала прохання цієї особи, яка просила набрати на клавіатурі телефону певні номера та цифри, не підозрюючи при цьому, що вона надає доступ шахраям до свого кредитного ліміту; зазначила, що дізналась про те, що в неї виникла заборгованість за кредитом через місяць після зняття шахраями коштів, коли хотіла розрахуватись за проїзд у тролейбусі за допомогою додатку Приват24.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Відповідно до частин сьомої - дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що:
«відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що:
«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що:
«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що:
«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що:
«сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 27 липня 2015 року та 30 липня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 9 792,00 грн.
Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого списання коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі 766/19614/18 (провадження № 61-19350св19) вказано, що:
«суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення.
Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31 712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год 32 хв по 04 год 14 хв 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1, у зв`язку з чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню.
Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), на яку є посилання у касаційній скарзі, зроблено висновок, що:
«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
У постанові Верховного Суду 11 вересня 2024 року у справі № 753/12781/23 (провадження № 61-10605св24) зазначено, що «саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними»
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що 06 жовтня 2023 року відповідачка зверталася до банку та повідомила, що 04 вересня 2023 року в період часу з 14:24 год по 15:15 год жодних операцій не виконувала, жодні кошти в рахунок кредитного ліміту не отримувала і такими коштами не розпоряджалася шляхом переказів, жодні товари чи послуги по оплаті частинами не замовляла. Також 06 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій.
Отже, наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування та використання послуги оплати частинами за рахунок кредитного ліміту, а позивачем не заперечено факту її звернення до банку з приводу повернення зазначених коштів. 
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що банком не доведено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті чи незаконному використанню інформації, яка надає доступ до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 04 вересня 2024 року щодо використання кредитних коштів, які зберігались на картковому рахунку № НОМЕР_10 , що належить ОСОБА_1 .
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегією суддів взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу.
Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача (про який зазначає банк) не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, колегія суддів виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_1 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за кредитною карткою, її особового рахунку, акаунту чи додатку Приват24, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції та використання послуги «Оплата частинами».
У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних коштів. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 6 березні 2023 року по справі № 176/1445/22.
Оскільки не доведено волевиявлення ОСОБА_1 на перерахування коштів та використання послуги «Оплата частинами» у період часу з 14:24 год по 15:15 год 04 вересня 2024 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № б/н від 25 грудня 2013 року у розмірі 63 411,73 грн.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 686/30030/21 (провадження № 61-5111св23).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                                        Н.К. Височанська 

                                                                               І.Н. Лисак