ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

05 березня 2025 року                      місто Чернівці                справа №716/2227/24
провадження №22-ц/822/253/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Височанської Н.К.,
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Сарган Ю.В.
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - орган опіки і піклування Чернівецької міської ради міста Чернівці

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2024 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки і піклування Чернівецької міської ради міста Чернівці про позбавлення батьківських прав, головуючий в суді першої інстанції суддя Вайновська О.Є.,-

В С Т А Н О В И В:
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Посилалася на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем дитина залишилася проживати з нею. 
Відповідач участі у житті, вихованні та утриманні сина не бере, школу, спортивні секції, змагання жодного разу не відвідував.
Фактично обов`язки батька виконує чоловік позивачки ОСОБА_4 , який ставиться до її сина як до рідного, виховує, утримує матеріально.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах  ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки і піклування Чернівецької міської ради міста Чернівці про позбавлення батьківських прав - відмовлено. 
Повний текст рішення складено судом 06 січня 2025 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги 
Не погоджуючись із вказаним рішенням  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, вказала, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Посилалася на те, що суд порушив право неповнолітньої дитини на повагу до нього, як особистості, яка має право бути почутою, як судом, так і органом опіки та піклування Чернівецької міської ради, який повинен діяти захищаючи інтереси дитини, а не батька який сказав сину «я дав тобі свою кров» і тому не погоджуюся на те, щоб тебе усиновив вітчим і, щоб його позбавили батьківських прав.
Неповнолітній син ОСОБА_3 весною 2024 року особисто звернувся до відповідача із проханням дати дозвіл на його усиновлення вітчимом, оскільки він є його фактичним батьком.
Вказує, що відповідачу ОСОБА_2 син не цікавий, як особистість, і як дитина, яка потребує уваги і любові зі сторони батьків, він самоусунувся від виховання сина.
Син в судовому засіданні пояснив, що він свідомо звернувся до матері із проханням позбавити батька батьківських прав відносно нього, оскільки він не бачить його в своєму житті, як батька, який не цікавиться його життям, його навчанням, спортивними досягненнями і що таке рішення він прийняв самостійно.
Відповідач  ОСОБА_2 жодного разу не з`явився на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради, також не прибув в судове засідання Заставнівського районного суду Чернівецької області, що ще раз підтверджує, що йому інтереси сина не цікаві.
Вказала, що на даний час син навчається в Чернівецькому військово-спортивному ліцеї Чернівецької міської ради в 10 класі, дитина свідомо на даний час поставила собі мету стати військовим, а його батько - відповідач ОСОБА_2 на думку сина боїться бути мобілізованим і саме тому свідомо не дає дані ні про місце свого проживання, ні про місце своєї роботи, саме тому не прийшов на засідання комісії та на судові засідання.
Вважає, що вирішуючи даний спір щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд повинен був керуватися забезпеченням найкращих інтересів дитини, які мають першочергове значення і саме ухвалення рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, захистить права неповнолітньої дитини.
Просила рішення скасувати і позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
На апеляційну скаргу адвокат Пустовіт Ю.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 подав до канцелярії суду 21 лютого 2025 року відзив на апеляційну скаргу, однак колегія суддів не приймає його та залишає без розгляду, виходячи з наступного.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року встановлено строк для подачі відзиву десять днів з моменту отримання вказаної ухвали.
Копія ухвали про відкриття провадження від 06 лютого 2025 року отримана адвокатом Пустовіт Ю.О. - 06 лютого 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с.100, 102).
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відзив на апеляційну скаргу подано до апеляційного суду 21 лютого 2025 року, тобто поза межами встановленого строку, протягом якого може бути поданий відзив на апеляційну скаргу, без клопотання про продовження такого строку, а тому такий відзив залишається без розгляду.

Межі розгляду справи
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Мотивувальна частина
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданим відділом РАЦС Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1585 від 29 липня 2009 року (а.с.11).
Місцем проживання позивачки та неповнолітнього сина ОСОБА_3 з 20 серпня 2013 року є квартира АДРЕСА_1 (а.с.9).
Місцем проживання відповідача з 28 грудня 1998 року є АДРЕСА_2 (а.с.33).
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 січня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.15).
29 квітня 2014 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого відділом ДРАЦС реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 29 квітня 2014 року (а.с.16).
Згідно витягу №613935 від 16 травня 2024 року, за місцем проживання позивачки по АДРЕСА_3 зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , її сини ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 фактично проживає за вказаною адресою без реєстрації (а.с.18, 19).
Таким чином, з 2014 року неповнолітній ОСОБА_3 фактично проживає з матір`ю, вітчимом та двома братами.
Відповідно до довідки, виданої 26 червня 2024 року Чернівецьким військово-спортивним ліцеєм Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 зарахований до 10 класу з 27 червня 2024 року (а.с.30).
Згідно характеристики Чернівецького військово-спортивного ліцею Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 , 2009 року народження, навчається у ліцеї в 10-В класі з 2024 року. За час навчання зарекомендував себе позитивно; мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_4 повноцінно беруть участь у житті класу та у навчально-виховному процесі ліцеїста ОСОБА_3 ; вітчим ОСОБА_4 відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням ОСОБА_3 ; привозить до ліцею та забирає дитину (а.с.31).
Згідно характеристики ДЮСШ «Спарта», ОСОБА_3 є вихованцем ДЮСШ «Спарта» м.Чернівці з 2016 року по теперішній час є професійним футболістом; вітчим ОСОБА_4 з початку навчання сина в ДЮСШ відповідально виконує обов`язки батька, оплачує тренування, екіпіровку, виїзди на змагання, особисто супроводжує дитину на турніри та змагання; батька ОСОБА_9 тренери, керівництво клубу та одноклубники ніколи не бачили (а.с.22).
З висновку органу опіки та піклування щодо позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 від 24 грудня 2024 року, вбачається, що виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню неповнолітнього сина ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що факти свідомого, винного ухилення від виконання батьківських обов`язків впродовж тривалого часу не знайшли свого підтвердження (а.с.59-60).

Доводи та мотиви апеляційного суду та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні та остаточно самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, який проживає з матір`ю.
Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням та розвитком займається мати та вітчим, не свідчить безумовно про те, що батько не бажає приймати участь в утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Навпаки у відзиві відповідач підтвердив, що він бажає спілкуватися та за можливістю спілкується з сином, від нього дізнається про його успіхи та досягнення, має можливість утримувати матеріально.

Колегія суддів в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції, однак вважає за необхідне змінити рішення, з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України
від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини 1 статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)».
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Верховний Суд звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи, особистості учасників цих правовідносин, оцінки сімейної ситуації й інтересів дитини (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
У постанові від 12 лютого від 2024 року в справі № 202/1931/22 Верховний суд вказав на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме, умисне чи злісне нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні сина й умисне ухилення від їх виконання.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин даної справи не доведено.
З огляду на викладені норми права, які регулюють дані правовідносини,  колегія суддів вважає, що посилання позивачки в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 не здійснює свої батьківські обов`язки, зокрема фінансово не утримує сина, не піклується про нього, не спілкується й не займається вихованням сина, не є підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
З урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що при розгляді справи не було встановлено фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити, не містить таких даних і поданий висновок органу опіки та піклування, у якому вказано про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.
Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку.
Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу відповідача ОСОБА_2 на недопустимість ігнорування своїх батьківських обов`язків та вчинення будь-яких дій, незалежно від їх характеру, які не відповідатимуть інтересам дитини і можуть завдати шкоди як фізичному так і психологічному здоров`ю.
Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна рости під опікою і відповідальністю обох батьків, в атмосфері любові, поваги, моральної та матеріальної забезпеченості.
Тому апеляційний суд вважає необхідним цією постановою попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 4 ст.  376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення слід змінити.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3  - задовольнити частково.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 грудня 2024 року - змінити, резолютивну частину доповнивши абзацом наступного змісту.
Попередити   ОСОБА_2  про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина -  ОСОБА_3 , поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 05 березня 2025 року.

Головуючий                                                Н.К. Височанська
Судді:                                                  І.Н. Лисак 
І.М. Литвинюк