Номер провадження: 22-ц/813/328/24 
Справа № 523/8889/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Узун Н.Д., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

04 червня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (-далі ТОВ ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки – двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних ринкових цін з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором №МL-502/069/2007 від 19.12.2007 в загальній сумі 1 774 601,00 грн. Також позивач просив стягнути судові витрати.
Позов обґрунтований тим, що 19 грудня 2007 року між позивачем та 3-ю особою ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ML-502/069/2007, згідно якого банк надав йому кредит в сумі 75 000,00 доларів США на споживчі цілі під 5,99% річних, при цьому відповідач зобов`язався повернути ці грошові кошти у строк до 19 грудня 2022 року, щомісяця здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитними ресурсами. В результаті невиконання умов та з урахуванням прийнятого рішення суду від 16 січня 2014 року заборгованість за кредитним договором складає 1 774 601 грн.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки(майнова порука) №РМL - 502/069/2007, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно – двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 . Предметом іпотеки було забезпечено всі зобов`язання позичальника перед іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають відповідно до положень кредитного договору, який забезпечений іпотекою згідно договору іпотеки.
26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н та договір відступлення права вимоги №б/н, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.
За заявою кредитора від 20 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки-вищевказаної квартири. Однак рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року відповідний виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. 
27 березня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що 16 березня 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ML-502/069/2007 від 19.12.2007, яким просив суд стягнути з відповідачів суму заборгованості, що виникла станом на 25 січня 2012 року в розмірі 3 914 347, 08 грн. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Отже, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16.03.2012 позивач перервав строк позовної давності у спорі щодо погашення кредитної заборгованості, а тому при зверненні 04 червня 2019 року до суду з позовом до майнового поручителя ОСОБА_1 щодо тієї же суми кредитної заборгованості, але шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.
27 січня 2021 року позивач, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», надав суду пояснення щодо строку позовної давності, у яких зазначав про відсутність підстав для застосування строку позовної давності та просив суд поновити позивачу строк на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки наявність рішення суду, яким стягнуто з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, не впливає на перебіг позовної давності за вимогами позивача до іпотекодавця, початок якого необхідно враховувати з 19 грудня 2022 року (кінцевого терміну повернення кредиту).
Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, що підтверджується підписами в судовій розписці, в матеріалах справи є заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, у якій позов підтримав та просив його задовольнити.
В судовому засіданні адвокат Галайчук Ганна Сергіївна в інтересах відповідача ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не визнали та заперечували проти його задоволення. Крім того, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог, оскільки до майнового поручителя ОСОБА_1 з 2010 року ніхто не звертався з вимогами щодо стягнення заборгованості. Звернувшись до суду у 2012 році до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, Банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останньою кредитної заборгованості, але шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» – задоволено.
Суд звернув стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки (майнова порука) №PML-502/069/2007 від 19.12.2007, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., зареєстрованим в реєстрі за №2779, а саме: двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. від 01.08.2007, зареєстрованим в реєстрі за №4212, шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних ринкових цін з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором №МL-502/069/2007 від 19.12.2007 в загальній сумі 1 774 601,00 грн витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (-далі ТОВ «Діджи Фінанс») про залучення до участі у справі в якості правонаступника задоволено. Суд залучив ТОВ «Діджи Фінанс» до участі у справі у якості правонаступника ТОВ «ТП Факторинг Україна.
В судове засідання, призначене на 12 грудня 2024 року об 15 год 30 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням та довідками, наявними в матеріалах справи (а.с. 133-139).
Від представника ТОВ «Діджи Фінанс» - Кролевець Р.І. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній сказі та письмових поясненнях правонаступника ТОВ «Діджи Фінанс», у яких товариство просило апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України)
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).
Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно норм статті 39 Закону України «Про іпотеку» реалізація майна за рішенням суду може здійснюватися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Відповідно до вимог частини 1 статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що у справі №1527/4153/12 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 16 січня 2014 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення, на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором №ML-502/069/2007 від 19.12.2007, станом на 25 січня 2012 року в загальному розмірі 1 771 382 (один мільйон сімсот сімдесят одну гривню триста вісімдесят дві) гривні 00 копійок, з яких: 74 129,47 доларів США, що за курсом НБУ становить 592 279,60 грн – заборгованість за кредитом, 34 932,37 доларів США, що за курсом НБУ становить 279 102,65 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 900 000,00 грн – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та відсотків; а також сплачені і документально підтверджені судові витрати в розмірі 3 219,00 гривень   (а.с. 29-31). Дане рішення набрало законної сили 28 січня 2014 року.
Вказаним рішенням було встановлено, що 19 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ML-502/069/2007, згідно якого Банк надав йому кредит в сумі 75 000,00 доларів США на споживчі цілі під 5,99% річних, при цьому відповідач зобов`язався повернути ці грошові кошти у строк до 19 грудня 2022 року, щомісяця здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитними ресурсами.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_1 (далі-іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №РМL-502/069/2007, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно – житлову квартиру АДРЕСА_1 (далі – предмет іпотеки). Предметом іпотеки забезпечено всі зобов`язання позичальника перед іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями кредитного договору №ML-502/069/2007 від 19.12.2007. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В, зареєстровано в реєстрі за №2779 (а.с. 15-24).
26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ «ОТП Банк», у відповідності зі статтею 1 нової редакції Статуту АТ «ОТП Банк», зареєстрованого 30 червня 2009 року, погодженого НБУ 18 червня 2009 року, реєстраційний №273, та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н та договір відступлення права вимоги №б/н, згідно яких, у відповідності ст. ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України, АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №ML-502/069/2007, від 19.12.2007 та договором іпотеки №ML-502/069/2007, від 19.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. 19.12.2007, номер за реєстром 2779, укладеним між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк».
Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права АТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №ML-502/069/2007, від 19.12.2007 та до ОСОБА_1 за договором іпотеки №ML-502/069/2007 від 19.12.2007.
Згідно п. 1.1. частини № НОМЕР_2 кредитного договору, позичальник зобов`язаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, визначені у кредитному договорі.
Порядок виконання боргових зобов`язань за кредитним договором встановлений пунктом 1.5. (з підпунктами) частини №2 кредитного договору. Зокрема, відповідно до підпункту 1.5.1. частини № НОМЕР_2 кредитного договору, погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до кредитного договору), шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення Кредиту та сплати процентів.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 вказану суму кредиту. У свою чергу відповідач прийняв кредитні кошти, використавши їх за призначенням, але грошові зобов`язання щодо погашення кредиту належним чином не виконав.
20 серпня 2013 року приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис (Р-6184), яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_2 за кредитним договором №ML-502/069/2007. У виконавчому написі вказано, що зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 19 грудня 2007 року приватним нотаріусом Носенком О.В. (Р-2779), передане в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк». Строк за який проводиться стягнення – з 19 грудня 2007 року по 26 листопада 2010 року (а.с. 5).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року у справі №523/9412/18 визнано виконавчий напис №6184 від 20.08.2013, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. таким, що не підлягає виконанню (а.с. 35-40).
Постановою головного державного виконавця Другого Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області від 26.12.2018 виконавче провадження №35831245 з виконання виконавчого листа №1527/4153/12, виданого 05.02.2014 повернуто стягувачу через відсутність у боржника ОСОБА_2 майна, на яке можливо звернути стягнення (а.с. 32).
Постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області від 22.12.2018 виконавче провадження №55892887 з виконання виконавчого напису №6184 від 20.08.2013 закінчено та виконавчий документ повернуто стягувачу (а.с. 34).
Оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси було встановлено суму боргу за кредитним договором від 19.12.2007 за №ML-502/069/2007 у розмірі 1 771 382,00 грн та судові витрати в сумі 3 219,00 грн, то наявність боргу в такому розмірі не підлягає доказуванню у відповідності до ст. 82 ЦПК України, а тому обґрунтованою є підстава щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рамках цієї суми заборгованості.
Щодо вимоги відповідача про застосування строків позовної давності до вимог, пред`явлених позивачем до ОСОБА_1 , слід зазначити таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах – процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше – регулятивне, друге – охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Як вбачається, з матеріалів справи, кредитний договір №ML-502/069/2007 укладено між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 19 грудня 2007 року з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 грудня 2022 року (а.с. 6).
20 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі пункту 19 частини першої
статті 34, статей 87–89 Закону України «Про нотаріат», пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 за заявою Банку, було вчинено виконавчий напис №6184 про звернення стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 (а.с.33).
Заборгованість рішенням суду від 16 січня 2014 року визначено станом на 25 січня 2012 року у загальному розмірі 1 771 382 (один мільйон сімсот сімдесят одну гривню триста вісімдесят дві) гривні 00 копійок, з яких: 74 129,47 доларів США, що за курсом НБУ становить 592 279,60 грн – заборгованість за кредитом, 34 932,37 доларів США, що за курсом НБУ становить 279 102,65 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 900 000,00 грн – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та відсотків; а також сплачені і документально підтверджені судові витрати у розмірі 3 219,00 гривень (а.с. 29-31).
Як вище зазначено рішенням суду виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню та дії щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки припинені закінченням виконавчого провадження №55892887 від 22.12.2018 на підставі вказаного рішення суду.
Звертаючись із позовом 04 червня 2019 року, позивачем заявлено вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором в сумі, визначеній рішенням Суворовського районного м. Одеси від 16 січня 2014 року.
Суд враховав, що вжитий банком спосіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, до визначених ст.ст. 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить.
Однак до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню право банку щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в іпотеку майна порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 14 липня 2020 року у справі №128/2176/18, 25 березня 2019 року у справі №161/19329/13-ц (провадження №61-39634св18) та від 18 грудня 2019 року у справі №450/18/15-ц (провадження №61-17556св18).
Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доказаними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачами в обґрунтування своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись неможливо, виходячи з наступним.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 татті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», доведено належним чином, що позичальник порушив умови договору кредиту і зобов`язаний повернути заборгованість за кредитним договором №ML-502/069/2007 від 19.12.2007 у загальному розмірі 1 771 382, 00 грн, з яких: 74 129,47 доларів США, що за курсом НБУ становить 592 279,60 грн – заборгованість за кредитом, 34 932,37 доларів США, що за курсом НБУ становить 279 102,65 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 900 000,00 грн – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та відсотків; а також сплачені і документально підтверджені судові витрати у розмірі 3 219,00 гривень,  проте позивач, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», звернувся до суду за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності без поважних причин, про застосування якого неодноразово просила суд першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 . 
« Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин» (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №501/1437/16 (провадження №61-45332св18).
У постанові від 10 жовтня 2019 року у справі 357/9126/17 (провадження №61-36495св18) Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253–255 цього Кодексу.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме – обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Пред`явлення позову до суду – це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків – до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.
Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.
Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).
У зв`язку із цим, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА-2 про стягнення кредитної заборгованості у серпні 2012 року, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останньою спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у жовтні 2015 року до суду із позовом у цій справі щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги».
Встановлено, що 16 березня 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ML-502/069/2007 від 19.12.2007, яким просив суд стягнути з відповідачів суму заборгованості, що виникла станом на 25 січня 2012 року в розмірі 3 914 347, 08 грн. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. 
Отже, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 16 березня 2012 року позивач перервав строк позовної давності у спорі щодо погашення кредитної заборгованості, а тому при зверненні 04 червня 2019 року до суду з позовом до майнового поручителя ОСОБА_1 щодо тієї же суми кредитної заборгованості, але шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустив строк позовної давності без поважних причин. 
Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню право банку щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в іпотеку майна порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса, за таких підстав.
Так, вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, Верховний Суд у постанові від 13 березня 2023 року у справі №554/9126/20 (провадження №61-13760сво21) дійшов наступного правового висновку: «Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.
Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.
Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.
Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.
Тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що:
початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;
вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;
визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;
визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;
звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.
Тому Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що існують підстави для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року у справі №161/19329/13-ц (провадження №61-39634св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі №450/18/15-ц (провадження №61-17556св18), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2020 року у справі №128/2176/18 (провадження №61-11504св19), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі №759/17465/18 (провадження №61-12201св20), Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі №727/7578/16-ц (провадження №61-3583св21), Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2022 року у справі №759/17465/18 (провадження №61-18810св21) про те, що до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, право позивача щодо задоволення своїх майнових вимог не порушено, а захищено чинним виконавчим написом нотаріуса. Перебіг позовної давності починається від дня, коли повернуто виконавчий напис нотаріуса (виконавчий документ) або визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню».
Отже, обрання позивачем, ТОВ ОТП Факторинг Україна», позасудового способу захисту порушеного права в порядку вчинення нотаріусом виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. У даному випадку пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку. 
Внаслідок чого Верховний Суд у постанові від 13 березня 2023 року у справі №554/9126/20 (провадження №61-13760сво21) вважав, що існують підстави для відступу від висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, а саме, що до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, право позивача щодо задоволення своїх майнових вимог не порушено, а захищено чинним виконавчим написом нотаріуса. Перебіг позовної давності починається від дня, коли повернуто виконавчий напис нотаріуса (виконавчий документ) або визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.
Виходячи з наведеного вище, колегія суддів також не може погодитись з доводами позивача про те, що наявність рішення суду, яким стягнуто з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, не впливає на перебіг позовної давності за вимогами позивача до іпотекодавця, початок якого необхідно враховувати з 19 грудня 2022 року (кінцевого терміну повернення кредиту).
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а саме право на позов об`єктивно виникло у позивача – 16 березня 2012, а з позовом до суду Банк звернувся поза межами встановленого законом строку позовної давності – лише 04 червня 2019 року. Доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду Банк не надав, отже поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем належним чином не доведено. Тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, отже порушене право Банка не підлягає захисту судом.
Тому, позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 257, 264 ЦК України та, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 23 грудня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік