ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року	Львів	Справа № 380/30140/23 пров. № А/857/25540/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І., 
за участю секретаря судового засідання:    Пославського Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, ухвалене суддею Грень Н.М. у м. Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №380/30140/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скаскування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії, -

                                                  ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2023 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, просив: 
-визнати протиправними та скасувати накази № 4120/03 від 30.11.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та №4180/03 від 06.12.2023 року «Про внесення змін до наказу від 30.11.2023 Nє 4120/03 "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- зобов`язати поновити на посаді начальника Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції;
- стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді начальника Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та в частині стягнення з заробітної плати за час вимушеного прогулу з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті;
- зобов`язати здійснити перерахунок відпусток за весь період роботи у Міністерстві юстиції та виплатити компенсацію за невикористані відпустки за весь період роботи.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні адміністративної скарги слід відмовити.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 09 листопада 2000 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Міністерства юстиції України №1010/К від 01.11.2000 призначено на посаду начальника Дрогобицького районного управління юстиції Львівської області.
19 листопада 2001 року згідно з наказом Львівського обласного управління юстиції №462-К від 15.11.2001 «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено на посаду начальника Трускавецького міського управління юстиції Львівської області.
28 квітня 2016 року згідно з наказом Головного територіального управління юстиції у Львівській області № 854/К від 28.04.2016 «Про призначення ОСОБА_1 » позивач був призначений на посаду Начальника Трускавецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
Наказом Міністерства юстиції України №4053/5 від 17.12.2019 року Трускавецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області виведено зі складу Головного територіального управління юстиції у Львівській області, введено його до складу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та перейменовано на Трускавецький міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).
Відповідно до Наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) №237/К від 27.12.2019 ОСОБА_1 вважати таким, що продовжує працювати на посаді начальника Трускавецького міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Згідно з наказом Міністерства юстиції України №5131/5 16.11.2022 Трускавецький відділ державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виведено зі складу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), введено його до складу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та перейменовано на Трускавецький відділ державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Відповідно до Наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) №1005/03 від 29.12.2022 ОСОБА_1 вважати таким, що продовжує працювати на посаді начальника Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Наказом Міністерства юстиції України №734/5 від 22.02.2023 «Про відділи державної виконавчої служби у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції», вирішено: реорганізувати Трускавецький відділ державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції шляхом приєднання до Бориславського відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.
01 грудня 2023 року згідно з Наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №4120/03 від 30.11.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відповідно до пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади начальника Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з припиненням державної служби.
З матеріалів справи слідує, що з 30.11.2023 по 25.12.2023 ОСОБА_1 перебував на листку тимчасової непрацездатності, що підтверджується медичними висновками про непрацездатність №Х2А2-6КАМ-6МЕН-МХК9, №ЕЕ95-ЕТ4А-Р75К-4829, №К237-253В-ХХА9-5Р4С.
Наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 06.12.2023 № 4180/03 «Про внесення змін до наказу від 30.11.2023 № 4120/03 «Про звільнення ОСОБА_1 » внесено зміни до Наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 30.11.2023 №4120/03 «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме: датою звільнення вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.
ОСОБА_1 вважаючи накази Західного управління Міністерства юстиції від 30.11.2023 №4120/03 "Про звільнення ОСОБА_1 " та від 06.12.2023 №4180/03 "Про внесення змін до наказу "Про звільнення ОСОБА_1 " протиправними, звернувся до суду з вимогами про їх скасування.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції правомірно з дотриманням норм Закону України «Про державну службу» здійснило процедуру звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.1 ч.1, абз.3 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу»,               ОСОБА_1 було належним чином скеровано попередження про звільнення, йому запропоновано наявні рівнозначні або, як виняток, нижчі посад державної служби Західного міжрегіонального міністерства юстиції, ознайомлюватись з якими позивач відмовився, що підтверджуємся доказами наявними в матеріалах справи.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Громадянам згідно ст.43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.
Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі- КЗпП України).
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992№9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Так, відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» - цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
У статті 4 Закону № 889-VIII закріплено принципи здійснення державної служби, одним з яких є принцип забезпечення рівного доступу до державної служби, що полягає в забороні всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.
Частиною другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII визначено, що відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Судом першої інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатної чисельності ЗМУ МЮ відповідно до пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII.
Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону № 889-VIII.
У первинній редакції, чинній до 25.09.2019, пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачав, що однією з таких підстав є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).
Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», що набрав чинності з 25.09.2019 та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону № 889-VIII були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);
- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).
Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
Станом на день виникнення спірних правовідносин стаття 87 Закону № 889-VIII передбачала таке.
1. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що в разі вивільнення державного службовця у зв`язку із реорганізацією державного органу роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. І лише, якщо він відмовляється від такого переведення, роботодавець звільняє такого державного службовця.
Тобто, виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є, в тому числі, відмова від такого переведення.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).
Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції 12.05.2023 видано попередження, у якому позивач повідомлявся про наступне звільнення із займаної посади та одночасно йому було запропоновано зайняти іншу рівнозначну посаду, а саме, посаду: начальника Бродівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; начальника Мостиського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; заступника начальника Жовківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Згідно з вказаним попередження, у випадку відмови від запропонованої посади позивача попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Додатково, листом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                  №145-/1132-23 від 19.09.2023 позивачу з урахуванням запропонованих посад 31.05.2023, надано додаткові пропозиції посад державної служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а саме:
-начальника Бродівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції;
-начальника Мостиського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції;
-заступника начальника Жовківського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області західного міжрегіонального управління Міністерства юстиці;
-начальника Сокальського відділу державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції;
-заступника начальника Жидачівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Позивачу запропоновано про прийняте рішення повідомити в термін до 15:00 години 21.09.2023 року.
19.09.2023 позивачу направлено лист Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №145-/1132-23 від 19.09.2023 з додатковими пропозиціями посад державної служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, однак відмітки про ознайомлення з додатковими пропозиціями, ОСОБА_1 не проставив, у зв`язку з чим, складено Акт від 19.09.2023, в якому зафіксовано вище вказане. Даний Акт складений 19.09.2023 о 16 год. 20 хв. у приміщенні Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яке знаходиться за адресою: вул. Стебницька, 72, м.Трускавець, Львівська область, 82200.
Крім цього, з матеріалів справи слідує, що попередження про звільнення                 ОСОБА_1 скеровано на його електронну адресу та на поштову адресу                ОСОБА_1 , яка зазначена в його особовій картці. Вказане поштове відправлення повернулось до відповідача із відміткою «отримана». Про відправлення на електронну адресу позивача складено протокол від 11.05.2023 .
Судом апеляційної інстанції враховано, що згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.03.2023 у справі №640/4907/21, особа уважається такою, що повідомлена про наступне звільнення на п`ятий календарний день з моменту відправлення попередження на її електронну пошту, як-то визначено частиною четвертої статті 9-1 Закону України «Про державну службу».
Серед іншого, суд касаційної інстанції виснував, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17).
Наведене свідчить на користь висновку, що Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції застосовано множинність способів належного доведення до відома державному службовцю інформації щодо його повідомлення про його наступне звільнення з одночасною пропозицією рівнозначних посад, вакантних на день попередження про звільнення.
Більше того, листом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №145-/1132-23 від 19.09.2023 здійснено додаткову пропозицію ОСОБА_1 наявних рівнозначних посад або, як виняток, нижчих посад державної служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що відповідають його професійній підготовці та професійним компетентностям.
Вказана пропозиція (на 32 арк.) містила в загальній кількості 382 посади державної служби в Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції.
При вирішенні спірних правовідносин суд також зважає на поведінку особи, яка попереджена про наступне звільнення.
Актом від 27.11.2023, складеним посадовими особами відповідача о 15 год. 25 хв., засвідчено вручення листа та додаткових пропозицій ОСОБА_1 .. Відмітки про ознайомлення з додатковими пропозиціями ОСОБА_1  не проставив.
Вказане свідчить про зумисне ухилення позивача від ознайомлення з наявними на день його звільнення вакантними посадами в Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції, що, у свою чергу, свідчить про необґрунтованість його доводів у цій частині.
Щодо надання ОСОБА_1 доступу до інформації про усі наявні вакантні посади державної служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, то колегія суддів зазначає, що після внесення змін до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» законодавцем врегульовано процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, у тому числі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури, а тому з дня набрання чинності вказаними змінами до Закону дія норм законодавства про працю не поширюється на державних службовців у цій частині відносин. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі №360/91/23.
При цьому, колегія суддів зазначає, що вирішення питання, яку саме рівнозначну вакантну посаду пропонувати державному службовцю, законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, а тому доводи апелянта про необхідність направлення йому усіх вакантних посад, наявних у державному органі не можуть бути прийняті судом.
Таким чином, відповідачем було здійснено всі дії для належного попередження про звільнення та пропозицію вакантних посад державної служби, з метою доведення до відома ОСОБА_1 та з дотриманням всіх строків відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу».
Щодо доводів ОСОБА_1 про неврахування переважного права на залишення його на роботі, здійснення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишились на роботі і тих, які підлягають звільненню, колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважує, що законодавством не регламентовано порядку оцінювання кваліфікації і продуктивності праці працівників з метою визначення переважного права на залишення на роботі.
Так, відповідно до ч.1-2 ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/ СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
Однак, не вважаються дискримінацією у сфері праці встановлені цим Кодексом та іншими законами дії, а також обмеження прав працівників, що залежать від властивих певному виду робіт вимог (щодо віку, освіти, стану здоров`я, статі) чи обумовлені необхідністю посиленого соціального та правового захисту деяких категорій осіб.
Згідно зі ст.4 Закону України «Про державну службу» забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.
За змістом ч.1 ст.21 цього Закону вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.
Колегія суддів зазначає, що питання вступу ОСОБА_1 на державну службу у контексті пропозиції посад державної служби у зв`язку з реорганізацією Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не розглядалося, оскільки йому було запропоновано переведення, а не вступ на державну службу на умовах конкурсу. Питання подальшого проходження ОСОБА_1 державної служби у зв`язку з реорганізацією вирішувалося шляхом винесення йому пропозицій (двічі) щодо переведення на вакантні посади державної служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, які існували на момент таких пропозицій.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що дії з попередження позивача про звільнення та пропозиції йому посад державної служби не містять ознак дискримінації та самим ОСОБА_1 не наведено ознак можливих дискримінаційних дій.
В обґрунтування підстав апеляційного оскарження судового рішення скаржник посилається на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 25.07.2018 у справі № 807/3588/14, від 27.05.2020 у справі № 813/1715/16, від 30.11.2021 у справі №460/483/20, з вказівкою на інше правозастосування наведених норм.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так, у наведених скаржником справах предметом розгляду було дотримання роботодавцем положень Закону № 889-VIII, разом з тим, частина третя статті 87 Закону №889-VIII в редакції Закону України від 14 січня 2020 року № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» не містила обов`язку роботодавця пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Не враховувалось й переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, як це визначено частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону України від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби».
У рішеннях касаційного суду, на які покликається позивач, мають місце інші фактичні обставини, відповідне нормативне регулювання спірних правовідносин є відмінним від розглядуваних у даній справі, а тому згадані висновки суду касаційної інстанції не є застосовними при вирішені спірних правовідносин.
Положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. При цьому, вказане переважне право на залишення на роботі враховується та застосовується у випадку звільнення однієї особи на перевагу іншій та не може бути застосовано при наданні переважного права на зайняття посади при призначенні/ переведенні, а тому доводи скаржника про неврахування переважного права на залишення на роботі не заслуговують на увагу та відхиляються колегією суддів.
Колегія суддів зазначає, що Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції вчинено усі дії для надання інформації про наявні посади та надано пропозиції на зайняття однієї з вакантних посад Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, однак позивач не прийняв пропозиції щодо переведення на іншу з запропонованих посад.
При цьому, ні Закон України «Про державну службу», ні КЗпП України не передбачає обов`язку здійснення суб`єктом призначення/роботодавцем порівняльного аналізу професійних компетентностей, стажу державної служби, а тому доводи скаржника про порушення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» щодо обов`язку суб`єкта призначення при пропонуванні посад для переведення враховувати результати такого аналізу є безпідставними.
Щодо своєчасного вручення позивачу копії наказу про звільнення з дотриманням законодавства суд зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з ч.2 ст.9-1 Закону України «Про державну службу» інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.
За змістом ч.5 ст.87 Закону України «Про державну службу» наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Відповідно до абз.2, ч.5 ст.87 Закону України «Про державну службу» у такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.
Як стверджує ОСОБА_1 , в день звільнення йому не було видано копії наказу про звільнення.
Разом з тим, ст.87 Закону України «Про державну службу» передбачає, що наказ про звільнення може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця відповідно до пункту 5 цієї статті, у такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення, відповідно до абзацу другого, частини 5 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Матеріалами справи підтверджується, що 30 листопада 2023 року Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції видано Наказ №4120/23 «Про звільнення ОСОБА_1 », де зазначено, зокрема, звільнити ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади начальника Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з припиненням державної служби.
Наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Nє4120/03 від 30.11.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачу надіслано рекомендованою кореспонденцією на пошту листами Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Nє145-38/1413-23 від 01.12.2023 та №145-38/1414-23 від 01.12.2023.
З метою об`єктивного, своєчасного та повного ознайомлення позивача з наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №4120/03 від 30.11.2023 додатково цей наказ було скеровано на електронну адресу позивача та електронну адресу Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що 01.12.2023 складено протокол у відповідності до приписів частини 1 статті 91 Закону України «Про державну службу».
Щодо доводів скаржника про неврахування судом першої інстанції обставин його перебування на листку непрацездатності по 15.12.2023, суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними та з цього приводу вважає за необхідне зазначити, що у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача на підставі листа тимчасової непрацездатності Nє9937307-2018667882-1 від 30.11.2023, Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції прийнято було ще один наказ №4180/03 від 06.12.2023 «Про внесення змін до наказу №4120/03 від 30.11.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким внесено зміни до наказу №4120/03 від 30.11.2023 в частині встановлення дати звільнення позивача, виначивши, що таким звільнення вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі пpo тимчасову непрацездатність.
Наказ Західного міжрегіонального управлінням Міністерства №4180/03 від 06.12.2023 «Про внесення змін до наказу №4120/03 від 30.11.2023» позивачу надіслано рекомендованою кореспонденцією на поштову адресу, листами Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №145-38/1478-23 від 15.12.2023 та №145-38/1479-23 від 15.12.2023 . Додатково даний наказ скеровано на електронну адресу ОСОБА_1 та електронну адресу Трускавецького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що, 20.12.2023 було складено протокол у відповідності до приписів частини 1 статті 91 Закону України «Про державну службу».
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 4120/03 від 30.11.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та №4180/03 від 06.12.2023 «Про внесення змін до наказу від 30.11.2023 № 4120/03 "Про звільнення ОСОБА_1 ", оскільки відповідач при їх прийнятті діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом.
Враховуючи, що вимоги позивача щодо його поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення та наказу про внесення змін, підстави для задоволення яких відсутні, вказані вимоги задоволенню також не підлягають.
Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом першої інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі №380/30140/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено  23.01.25