справа № 760/28694/23
провадження № 22-ц/824/4098/2025
головуючий у суді І інстанції Аксьонова Н. М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         21 січня 2025 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 вересня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просила суд розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, зареєстрований 2 грудня 2007 року Лисівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, актовий запис №3 та ???стягнути щомісячно з ОСОБА_1 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя між сторонами не склалось, між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Фактичні шлюбні відносини між ними припинені у березні 2022 року. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі та суперечать інтересам позивача. Донька проживає разом із позивачем і знаходиться на її утриманні, відповідач останнім часом не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а тому у позивача є підстави вважати, що відповідач і в подальшому буде ухилятись від матеріального утримання дитини в добровільному порядку.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 4 вересня 2024 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено.
Розірвано шлюб між  ОСОБА_3  та  ОСОБА_1 , зареєстрований 2 грудня 2007 року Лисівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, актовий запис №3.
Стягнуто із  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_5  аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 1 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3  1 073 гривні 60 копійок в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави 1 073  гривні 60 копійок судового збору.
Не погоджуючись із указаним рішенням представник  ОСОБА_1  - адвокат    Кочмарьова Т.С. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з початком військової агресії зі сторони російської федерації, дружина та донька відповідача змушені були в березні 2022 року виїхати за межі України до Польщі. Протягом 2022 року та майже весь 2023 рік подружжя спілкувалося, відповідач фінансово підтримував сім`ю, надсилав грошові кошти на банківську картку дружини. В кінці 2023 року відповідач випадково дізнався, що дружина декілька разів приїжджала до України та проживала з іншим чоловіком, при цьому неповнолітня донька сама залишалася в Польщі.
Зазначає, що в квітні 2024 року позивачка з донькою повернулися з Польщі. Відповідно позивачка поїхала жити до іншого чоловіка, а донька - до батька. Факт проживання підтверджується актом про фактичне місце проживання особи від 2 вересня 2024 року, довідкою №ж-21/367 від 17 вересня 2024 року.
Звертає увагу, що 6 червня 2024 року відповідач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. 27 червня 2024 року Солом`янським районним судом м. Києва був виданий судовий наказ в справі №760/13288/24 про стягнення аліментів з позивачки на користь відповідача на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 . Судовий наказ знаходиться на виконанні в Солом`янському ВДВС у м. Києві. 
Наголошує, що донька продовжує проживати разом з відповідачем, отже, обов`язок батька дитини щодо сплати аліментів відсутній, оскільки дитина офіційно (фактично) живе разом із ним і саме така особа має право звертатися до суду щодо стягнення аліментів на дитину.
Також посилається на порушення судом норм процесуального права та вказує, що позивачка та суд не направляли відповідачу позов з додатками. Ухвалу про відкриття провадження у справі від 2 січня 2024 року, ухвалу про виправлення описки від 15 липня 2024 року, ухвалу про роз`єднання позовних вимог від 15 липня 2024 року та копію позовної заяви (без додатків) судом було направлено тільки 17 липня 2024 року та відповідно отримано відповідачем - 5 серпня 2024 року.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Асатрян О.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кочмарьова Т.С. просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Асатрян О.В. просила поновити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та долучити відзив до матеріалів справи.
На обґрунтування доводів поважності пропуску строку зазначила, що позивачка отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі 3 січня 2025 року, однак не могла подати вчасно відзив на апеляційну скаргу, оскільки чекала Висновок служби у справах дітей про визначення місця проживання доньки з нею, який надійшов тільки 12 січня 2025 року.
Дослідивши матеріали справи та вищевказане клопотання апеляційний суд вважає, що клопотання про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Як вбачається зі змісту ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
Відповідно до ч. 5 ст. 14 ЦПК України суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Учасникам даної цивільної справи був встановлений строк, визначений законом для подання відзиву на апеляційну скаргу, а саме протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження. Із доводів, наведених у клопотанні про поновлення строку вбачається, що копію ухвали від 15 листопада 2024 року про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги позивач отримав 3 січня 2025 року. Крім того, матеріалами справи встановлено, що 25 листопада 2024 року представник позивача адвокат Асатрян О.В. ознайомлювалася з матеріалами справи (а.с.91).
Враховуючи наведені у клопотанні обставини не подання відзиву до 21 січня 2025 року, а також вчасне направлення апеляційним судом учасникам у справі копій ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги, ознайомлення сторони позивача з матеріалами справи, апеляційний суд не може визнати поважними зазначені у клопотанні причини пропуску строку на подання відзиву, а тому не вбачає підстави для поновлення позивачу строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Вирішуючи питання поновлення пропущеного строку для подання відзиву, апеляційний суд враховує основні засади цивільного судочинства, в тому числі, принципи пропорційності, змагальності, диспозитивності, які гарантують право кожного учасника процесу подати свої докази, відстоювати свою позицію перед судом, враховуючи значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, та обов`язок суду сприяти учасникам процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та розглянути справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів.
Таким чином, з огляду на вищевказане, клопотання сторони позивача про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу не підлягає до задоволення.
Також у судовому засіданні стороною позивача було заявлене клопотання про долучення нових доказів до матеріалів справи, а саме: копії характеристики ОСОБА_4 та копії Висновку про визначення місця проживання  неповнолітньої ОСОБА_4 . 
Сторона відповідача просила вирішити вказане клопотання на розсуд суду.
Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Оскільки стороною позивача не були доведені виняткові обставини, внаслідок яких сторона позивача була позбавлена права подати характеристику ОСОБА_4 до суду першої інстанції, колегією апеляційного суду у задоволенні клопотання в цій частині було відмовлено.
В той же час, колегія суддів вважала за можливе долучити до матеріалів справи Висновок про визначення місця проживання  неповнолітньої ОСОБА_4 , оскільки визнала обґрунтованими доводи щодо неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції. Крім того, колегія суддів задовольняючи клопотання в цій частині також керувалась тим, що відповідний письмовий доказ містить інформацію, що має суттєве значення для розгляду справи і входить до предмету доказування, та враховуючи, що сторона відповідача не заперечувала проти долучення такого доказу до матеріалів справи.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що позивачка та суд не направляли відповідачу позов з додатками. Ухвалу про відкриття провадження у справі від 2 січня 2024 року, ухвалу про виправлення описки від 15 липня 2024 року, ухвалу про роз`єднання позовних вимог від 15 липня 2024 року та копію позовної заяви (без додатків) судом було направлено тільки 17 липня 2024 року та відповідно отримано відповідачем - 5 серпня 2024 року.
Колегія суддів вважає такі твердження ОСОБА_1 необґрунтованими з урахуванням наступного.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, передбачені ч. 3 ст. 376 ЦПК України. Зокрема такими підставами є випадки, коли:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;
3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Так, відповідач вказує та матеріалами справи встановлено, що копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження ним було отримано 5 серпня 2024 року. Також матеріалами справи встановлено, що рішення у справі ухвалено 4 вересня 2024 року.
Таким чином у разі несвоєчасного отримання додатків до позовної заяви, як вказує відповідач, у нього було достатньо часу для ознайомлення із позовною заявою та додатками до неї в суді першої інстанції.
Тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а саме з підстав порушення судом норм процесуального права у зв`язку не направленням відповідачу додатків до позовної заяви не може слугувати, як обов`язкова підстава для скасування оскаржуваного рішення.
У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається із апеляційної скарги рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 вересня 2024 року оскаржується лише в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої доньки, а тому рішення в частині розірвання шлюбу апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи із ОСОБА_1  на користь                         ОСОБА_5  аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 1 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття суд першої інстанції виходив із того, що дитина проживає разом з позивачем, а тому відповідач зобов`язаний утримувати та матеріально забезпечувати свою дитину.
Колегія суддів погоджується в повній мірі із таким висновком суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 2 грудня 2007 року Лисівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, актовий запис №3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 2 грудня 2007 року.
Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 12 серпня 2009 року Лисівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, актовий запис №І.
Позивач, звернувшись до суду з позовом про стягнення аліментів, зазначала, що донька сторін проживає разом із нею, а тому з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання їхньої дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Як визначено ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з вимогами ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.  Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.  
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено у 2024 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 становить 2563 гривні;  дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень.
Приписами ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дитина проживає з матір`ю, тому відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем, тобто витрати на утримання дитини мають нести спільно обоє батьків.
Доводів щодо неправильного визначення розміру аліментів апеляційна скарга не містить. Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що право на стягнення аліментів має той із батьків, з ким проживає дитина. Зокрема відповідач стверджує, що дитина проживає з ним, у підтвердження чого надав докази: платіжні інструкції про сплату комунальних послуг; судовий наказ від 27 червня 2024 року виданий у справі № 760/13288/24; постанова про відкриття виконавчого провадження № 75736484 від 8 серпня 2024 року; акт про фактичне місце проживання особи від 2 вересня 2024 року; довідка від 17 вересня 2024 року про те, що з травня 2024 року з ОСОБА_1 проживає його донька ОСОБА_4 , яка складена начальником ЖЕД ЦЗ № 1 ГУНП у м. Києві - Крупкою Н.
Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що з квітня 2024 року донька сторін почала проживати з батьком, оскільки як встановлено у Висновку про визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , затвердженому рішенням виконавчого комітету Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 листопада 2024 року, що після розірвання стосунків між батьками, донька фактично залишилась проживати разом з матір`ю. У судовому засіданні стороною відповідача також не заперечувалось, що донька сторін проживає як з матір`ю, так і з батьком за бажанням.
Колегія суддів не може визнати доведеною стороною відповідача обставину  про те, донька сторін проживає з відповідачем внаслідок того, що 6 червня 2024 року відповідач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів і 27 червня 2024 року Солом`янським районним судом м. Києва був виданий судовий наказ в справі №760/13288/24 про стягнення аліментів в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, а саме з позивачки у цій справі на користь відповідача на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 . 
Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 ЦПК України. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
 Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
При цьому, суть наказного провадження не передбачає взагалі можливості висловлення заперечень боржника навіть проти розміру заявленої до стягнення суми до винесення судом судового наказу. Згідно пункту 7 частини 1 статті 168 ЦПК України під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, про що зазначається у судовому наказі.
Жодних обставин під час видачі судового наказу щодо того, з ким проживає дитина, судом не встановлюється.
Відтак, на переконання колегії суддів, судовий наказ виданий відповідачу не може свідчити про те, що неповнолітня донька сторін проживає саме з відповідачем. Крім того, сторона позивача заперечує такі доводи. Із матеріалів справи також вбачається, що на розгляді в суді перебуває справа щодо визначення місця проживання дитини. Саме з метою подання доказів у таку справу було здобуто висновок щодо визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , затверджений рішенням виконавчого комітету Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 листопада 2024 року. Із змісту цього висновку слідує, що органом служби у справах дітей встановлено, що з часу припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (березень 2022 року) донька сторін цього спору проживала саме з матір`ю.
Висновок складено органом, до компетенції якого входить повноваження щодо збирання відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відтак, колегія апеляційного суду не може визнати, що слід надати перевагу доказам сторони відповідача, а саме акту про фактичне місце проживання особи від 2 вересня 2024 року, який складений сусідами, та довідці від 17 вересня 2024 року, яка складена начальником ЖЕД ЦЗ № 1 ГУНП у м. Києві - Крупкою Н.
Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та надав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.
Доводів щодо неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі апеляційна скарга не містить.
Таким чином, доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі не спростовують правильність висновку суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                       С.О. Журба