ПОСТАНОВА 
Іменем України

30 січня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 398/5289/23
провадження № 22-ц/4809/316/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач), 
судді - Дуковський О.Л., Письменний О.А.,
за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2024 року (суддя Голосеніна Т. В.).
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог 
ОСОБА_1 у жовтні 2023р звернулась до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою про визнання недійсним заповіту, складеного її батьком ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що після смерті свого батька - ОСОБА_3 позивачка звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак, була повідомлена, що ним був складений заповіт на користь іншої особи - ОСОБА_2 . Зазначає, що із заповітом категорично не погоджується. Переконує, що відповідачкою та її чоловіком – священником релігійної громади, до якої входив батько позивачки, розділено її родину на основі різних релігійних переконань. Звертає увагу, що за життя батько особисто повідомив позивачку, що чоловік відповідачки заборонив йому спілкуватись з нею, приймати її у себе вдома та отримувати від неї догляд. 

За доводами позову, після смерті ОСОБА_3 , відповідачка разом з чоловіком поховали його, не повідомивши про це позивачку. Про смерть батька позивачка дізналась випадково. 
Вказує, що за життя батька відповідачка не доглядала його, натомість забрала банківську картку та забирала пенсію, про що він жалівся своєму онуку. 
Просить врахувати, що з дитинства хворіє, є особою з інвалідністю, її батько за життя завжди допомагав їй, вони завжди добре спілкувалися, між ними не було суперечок та неприязних відносин. 
Зважаючи на викладене вважає, що заповіт був складений ОСОБА_3 під впливом обману, коли останній не усвідомлював значення своїх дій, маючи похилий вік та захворювання, не був дієздатний. Вказує на відсутність договору довічного утримання.
Відзив на позовну заяву
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заперечила проти задоволення позову. Свої заперечення мотивує тим, що ОСОБА_3 у присутності двох залучених за його бажанням свідків склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом. Доказів того, що на день складення заповіту заповідач був недієздатним, позивачкою не надано. 
Твердження позивачки про наявність у заповідача захворювання не може вказувати на відсутність у нього дієздатності на момент складення заповіту. Посилання позивачки на те, що не було укладено договір довічного утримання не ґрунтуються на законі (а.с. 87-88 том 1).
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішуючи спір між сторонами по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповіт був складений особою, яка не мала на це права; з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення; волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; заповідач на час посвідчення заповіту був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними. 
У зв`язку з викладеним суд першої інстанції виснував про недоведеність вимог позову.
Суд першої інстанції також дійшов висновку, що позивачка не має права на обов`язку частку у спадкуванні після смерті батька. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2024 року у даній справі та просить його скасувати.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржниця просить врахувати, що має вроджені захворювання та тяжко хворіє з дитинства. Вказує, що у неї з батьком завжди були теплі родинні відносини, допоки в них не втрутилося подружжя ОСОБА_4 . Стверджує, що через вплив відповідачки та її чоловіка на батька у неї з останнім розпочалися конфлікти на ґрунті релігійних переконань, у результаті яких ОСОБА_3 фактично відмовився від спілкування зі скаржницею та її дітьми. Зазначає, що про смерть батька дізналась випадково. Вказує, що таку інформацію відповідачка намагалась від неї приховати, здійснивши поховання батька без її відома. У телефонній розмові з чоловіком відповідачки на вимогу надати документи та ключі від квартири, що належала батькові, отримала відмову.

Зауважує, що за наданою КП «ЦМЛ м. Олександрії» інформацією, у 2018-2023 роках її батько за медичною допомогою не звертався, даних про його хворобу та про причину смерті медичним закладом їй не надано.

Стверджує, що зі слів молодшого сина, який мав розмову з дідусем незадовго до його смерті, їй стало відомо, що батько не отримував допомоги від відповідачки у побутових питаннях, подружжя ОСОБА_4 забрали у нього документи на квартиру, накопичені кошти, а також банківську картку, на яку нараховувалась пенсія.

Скаржниці відомо, що відповідачка з чоловіком робили ремонт у квартирі батька після смерті останнього.

Акцентує увагу на тому, що за наявною у нею інформацією, яка підтверджується показаннями свідків, її батько ніколи не планував складати заповіт на користь відповідачки чи її чоловіка, а хотів залишити майно церкві. 

На думку скаржниці, саме через постійний вплив відповідачки та її чоловіка на свідомість батька, останнім складено оспорюваний завіт. Вважає, що вчинення заповіту не відповідало волі заповідача, він не усвідомлював своїх дій. Переконує, що її батько сподівався на довічне утримання від відповідачки та її чоловіка, проте його очікування не справдилися. Відповідачка з чоловіком скористалися довірою чоловіка похилого віку та обманом набули його майно. Вказує, що є єдиним законним спадкоємцем свого померлого батька. 

На переконання скаржниці, судом першої інстанції взято до уваги лише доводи відповідачки, натомість її твердження безпідставно відхилені. Зазначене стосується і показань свідків у справі.
У доповнення до апеляційної скарги скаржниця вказує на погіршення стану свого здоров`я, яке пов`язує зі злочинними діями відповідачки та її чоловіка.
Рух справи у суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 

Відповідачка своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

16 грудня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у суді апеляційної інстанції на 30 січня 2025 року, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

У відповідності до вимог процесуального закону сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 63-67 том 2).

У судовому засіданні 30 січня 2025 року позивачка підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Відповідачка та її представник заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили в її задоволенні відмовити та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Звернули увагу на межі/підстави позову, які розширені в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
На підставі відповідних наказів в.о. голови Кропивницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року головуючий суддя у даній справі Дьомич Л.М. у період з 01 лютого 2025 року по 11 лютого 2025 року перебувала у службовому відрядженні, а у період з 12 лютого 2025 року по 17 лютого 2025 року – у відпустці.
Обставини справи, встановлені судами
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 (а.с. 11 том 1).
12 червня 2018 року ОСОБА_3 у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був складений заповіт, відповідно до якого заповідач заповів усе належне йому майно ОСОБА_2 . 
Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С. та зареєстровано у реєстрі за № 437. Як зазначено у заповіті, до підписання заповіт був прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний у присутності нотаріуса. При складанні та посвідченні заповіту за бажанням ОСОБА_3 були присутні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які у присутності нотаріуса причитали заповіт уголос до підписання його заповідачем і поставили на заповіті свої підписи. Під час складання заповіту ОСОБА_3 було роз`яснено зміст ст.ст. 1235-1241, 1245, 1248, 1253, 1254, 1307 ЦК України. Нотаріусом було перевірено дієздатність заповідача, про що вказано у тексті заповіту (а.с. 44 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер у віці 83 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серія НОМЕР_2 , виданим 26 січня 2023 року (а.с. 12 том 1).
27 січня 2023 року позивачка звернулась до старости Олександрійського старостинського округу Олександрійської міської ради Кіровоградськрої області із заявою про прийняття спадщини (а.с. 13 том 1).
З наявної у матеріалах справи копії спадкової справи №11/2023 до майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що 06 лютого 2023 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Стенюхіної І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с. 40 том 1).
Згідно з листом КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії» Олександрійської міської ради від 02 травня 2024 року № 995, надісланим на запит суду першої інстанції, ОСОБА_3 у період з 2018 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за медичною допомогою до КП «ЦМЛ м. Олександрії» не звертався (а.с. 143 том 1).
Листом від 19 травня 2023 року № 119/02-14 приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Стенюхіна І. В. повідомила позивачку про те, що її батьком ОСОБА_3 було складено заповіт на користь іншої особи, тому вона не має права на спадкування за законом (а.с. 14 том 1).
11 жовтня 2023 року на підставі поданої відповідачкою заяви приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Стенюхіною І.В. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 69, 77 том 1). Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири за номером АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири (а.с. 64), та право власності на яку зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Олександрійським МБТІ 29 травня 2011 року, номер запису: 795, 1081 в книзі: 5, 8 (а.с. 66 том 1). Вартість спадкового майна становить 273519,00 грн (а.с. 67-68 том 1).
Листом від 19 жовтня 2023 року № 704/07/01-12-2 у відповідь на звернення позивачки щодо надання інформації з реєстраційних документів про смерть та інформації про обставини перебігу захворювання її батька Комунальним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Олександрії» Олександрійської міської ради повідомлено, що інформація щодо померлої особи може бути надана виключно за рішенням суду (а.с. 17 том 1).
На підтвердження доводів позовної заяви та викладених у відзиві заперечень на позов сторони також посилаються на покази свідків, що відображені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
Апеляційним судом з`ясовано, що зазначене джерело доказів судом першої інстанції відображено у тому обсязі, який необхідний для встановлення фактичних обставин справи. Місцевим судом показання свідків викладено з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що мають значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню у цивільному провадженні.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2024 року у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає у повній мірі.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст. 1234 ЦК України).
За ч. 1 ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у ч. 3 цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 2 ст.1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Згідно зі ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Оспорюваний заповіт – за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тлумачення ч. 2 ст. 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України (постанова Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 242/99/19).
У постанові від 12 січня 2021 року у справі № 397/1396/19 Верховний Суд зробив висновок про те, що у ст. 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 272/1197/18. 
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 665/1935/16-ц та у постанові від 15 липня 2019 року у справі № 583/3606/16-ц недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Відповідно до змісту наведеного дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення місцевим судом оскаржуваного судового рішення, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладено висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.
Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
Обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України.
У справі, що переглядається клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи жодною із сторін не заявлялося.
Разом з тим, апеляційним судом зважено на те, що жоден із допитаних у суді першої інстанції свідків  не вказував на наявність сумнівів у психічному стані ОСОБА_3 та у тому, що останній не розумів або не у повній мірі розумів значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Допитаний у суді першої інстанції приватний нотаріус ОСОБА_7 пояснив, зокрема, що заповідач скористався своїм правом скласти заповіт. Заповідач не мав вад. ОСОБА_3 посвідчив заповіт самостійно, свідки це посвідчили. Посвідчення відбулося в м. Олександрії.
Не свідчать показання свідків також і про наявність ознак будь-якого примусу заповідача до вчинення ним заповіту на користь відповідачки. 
Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини на , які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповіту ОСОБА_3 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними або вчинив цей правочин проти своєї справжньої волі під впливом насильства, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
З урахуванням наведеного, відповідні доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
Встановивши, що на момент смерті ОСОБА_3 позивачка не набула статусу особи з інвалідністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вона не має права на обов`язку частку у спадкуванні після смерті батька.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду, побудовані на емоційному сприйнятті скаржницею фактичних обставин та не знайшли свого підтвердження наявними у справі матеріалами.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Обставини викладені у скарзі щодо обману спадкодавця за життя, не доводилися і не доказувалися стороною. Межі позовних вимог з`ясовувалися судом апеляційної інстанції під час перегляду судового рішення.
Оскільки оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, підстави для його скасування у апеляційного суду відсутні.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П ОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2024 року,- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 18.02.2025р.

 Головуючий суддя                                                     Л. М. Дьомич

Судді                                                           О. Л. Дуковський

                                                                                О. А. Письменний