ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2615/25 Справа № 201/6806/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2024 року, головуючий у суді першої інстанції Батманова В.В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024року ОСОБА_1 подав в суд позов проти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогою про встановлення порядку користування квартирою, а саме просив виділити йому у користування житлову кімнату, площею 15,3кв.м., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлові кімнати площею 24.5кв.м. і 15.9кв.м., та залишити у спільному користуванні кухню, площею 9.9кв.м., ванну кімнату, площею 4.7кв.м., вбиральню, площею 1.7кв.м., коридор, площею 4.7кв.м., вбудовану шафу, площею 2.9кв.м., лоджію, площею 3.6.кв.м.
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022року за ним визнано право власності на 1/9 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Співвласниками спірної квартири на час ухвалення рішення були: відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2023року для ОСОБА_1 були усунені перешкоди в користування власністю шляхом вселення в спірну квартиру, оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 чинили перешкоди йому в користуванні квартирою. ОСОБА_1 був вселений в квартиру, однак виникла необхідність визначити порядок користування квартирою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2024року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що між сторонами у справі відсутня домовленість щодо порядку користування спірнім житловим приміщенням, яке належить їм на праві спільної часткової власності.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
11 грудня 2024року ОСОБА_3 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2024року.
В апеляційній скарзі висловила вимогу про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позовних вимог.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягає в тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачеві належить лише 1/9 частина квартири, а відповідно до наданого відповідачами висновку експерта, виділити в натурі 1/9 частку квартири неможливо, а отже частка позивача є незначною і не може бути виділена в натурі.
Також заявниця стверджувала про те, що розмір площі кімнати, яку судом було виділено у користування позивачу, майже вдвічі перевищує розмір його частки у праві власності, що є несправедливим.
Вказувала, що нею подано позов до ОСОБА_1 про припинення права власності на частину нерухомості з виплатою грошової компенсації, а тому позов у даній справі не може бути розглянутий до вирішення вказаного позову в іншій справі. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти апеляційної скарги, заявляв що обставини якими скаржниця обґрунтовувала свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 січня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2025рокусправу призначено до судового розгляду на 25 лютого 2025року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022року за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/9 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Співвласниками спірної квартири на час ухвалення рішення були: відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2023року для ОСОБА_1 були усунені перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення у вищевказану квартиру, оскільки відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 чинили перешкоди йому в користуванні квартирою. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2023року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2023року залишено без змін.
ОСОБА_1 був вселений в квартиру та у нього виникла необхідність визначити порядок користування квартирою загальною площею 87.7 кв.м., житловою площею 55.7 кв.м. та складається з кімнати, площею 24.5 кв.м., кімнати, площею 15.9 кв.м., кімнати, площею 15.3 кв.м., кухні, площею 9.9 кв.м., ванної кімната, площею 4.7 кв.м., вбиральні, площею 1.7. кв.м., коридору, площею 4.7 кв.м., вбудованої шафи, площею 2.9 кв.м., лоджії, площею 3.6.кв.м.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що між сторонами у справі відсутня домовленість щодо порядку користування спірнім житловим приміщенням, яке належить їм на праві спільної часткової власності. 
Зазначав, що виділ позивачу у користування площі, яка б дорівнювала його частки у розмірі 1/9 є неможливим без втрати цільового призначення, а тому вважав за можливе виділити у користування ОСОБА_1 найменшу житлову кімнату, площею 15,3 кв.м.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частиною першою-третьою статті 358 ЦК України унормовано, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. 
Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. 
Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. 
За таких умов, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Враховуючи вищевикладене, спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до наданого відповідачами висновку експерта, виділити в натурі 1/9 частки квартири неможливо, а отже частка позивача є незначною і не може бути виділена в натурі, оскільки позивач у даній справі не просив поділити спільну власність, а просив визначити порядок користування квартирою. 
Суд встановив, що спірна квартира загальною площею 87.7кв.м., житловою площею 55.7кв.м. складається з кімнати площею 24.5кв.м., кімнати площею 15.9кв.м. та кімнати площею 15.3кв.м., кухні площею 9.9кв.м., ванної кімната площею 4.7кв.м., вбиральні площею 1.7.кв.м., коридору площею 4.7кв.м., вбудованої шафи площею 2.9кв.м. та лоджії площею 3.6.кв.м. 
Звертаючись до суду з апеляційної скаргою, скаржниця вказувала, що розмір площі кімнати, яку судом було виділено у користування позивачу, майже вдвічі перевищує розмір його частки у праві власності, що є несправедливим, проте вказані доводи є необґрунтованими з огляду на наступне. 
Як зазначають відповідачі та не спростовує позивач, відповідачам ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 на праві власності належать по 4/9 частки квартири, а позивачу ОСОБА_1 - 1/9 частка.
Між сторонами дійсно існує спір щодо користування цим майном, а тому наявні правові підстави для встановлення між сторонами порядку користування квартирою за варіантом, який відповідає інтересам її співвласників, а саме виділення у користування ОСОБА_1 найменшої житлової кімнати, площею 15,3кв.м., а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлових кімнат площею 24.5кв.м. та 15.9кв.м.
Виділення ОСОБА_1 найменшої житлової кімнати, площею 15,3кв.м. фактично не порушує прав сторін цього спору. Такий порядок користування квартирою враховує баланс інтересів співвласників та забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.
Ідеальна частка загальної площі, яка припадає на ОСОБА_1 в спірній квартирі, становить: 87,7 : 9 = 9,74кв.м., проте, кімнат, які б відповідали розміру такої частки в квартирі немає. Відхилення від ідеальної частки ОСОБА_1 , при виділенні йому у користування кімнати, площею 15,3кв.м становить 5,56кв.м., що не є значним з урахуванням загальної площі квартири у 87,7кв.м.
Тож, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що передача у користування позивачу та відповідачам конкретних кімнат, з урахуванням часток сторін у праві спільної часткової власності на квартиру, які не точно відповідають належним співвласникам часткам, не припиняє права спільної часткової власності сторін на це майно, а тому, враховуючи фактичні дані та встановлені обставини цієї справи, у цьому конкретному випадку є можливою та справедливою.
Твердження апеляційної скарги відповідачки про те, що нею подано позов до ОСОБА_1 про припинення права власності на частину нерухомості з виплатою грошової компенсації, а тому позов у даній справі не може бути розглянутий до вирішення вказаного позову в іншій справі, є безпідставним, оскільки неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи не встановлено та задоволення таких вимог заявниці призведе до припинення майнових прав позивача на спірне майно. 
Та навпаки саме по собі залишення судом у спільному користуванні кожного із співвласників неподільним майном без зазначення такого майна, не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів сторін спору.
Тож встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення порядку користування квартирою. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 лютого 2025року.

Судді: