ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2025 року 
м. Чернівці
справа № 727/48/24
провадження 822/78/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.Ю.,
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
за участю секретаря Тодоряка Г.Д.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,,
апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 грудня 2024 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н.М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитного договору та стягнення депозитних коштів.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначала, що 05 січня 2011 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про заощадження № SAMDN25000713589864, за умовами якого банк прийняв у позивача грошові кошти в сумі 40000 євро терміном на 12 місяців, з процентною ставкою по вкладу 8% річних.
В подальшому, зазначений депозитний договір автоматично пролонговувався на такий же термін, на аналогічних умовах, оскільки ОСОБА_1 не заявляла банку про відмову від продовження строку, про його розірвання чи припинення, не знімала суму депозитного вкладу, тощо.
В АТ КБ «ПриватБанк» у позивачки була відкрита тільки одна банківська карточка, якою вона не користувалась в банкоматах. Відсотки по депозиту ОСОБА_1 отримувала тільки по паспорту у відділенні ПриватБанку на касі відділення. Застосунок «Приват24» на телефон не встановлювала, так як у неї не було необхідності ним користуватись.
Востаннє позивачка отримала відсотки по депозиту приблизно у вересні 2021 року. З початку війни ОСОБА_1 виїхала за кордон і в ПриватБанк, протягом 2022 року жодного разу не зверталась.
Станом на день звернення до суду, на її депозитному банківському рахунку повинен був бути позитивний баланс в розмірі 40000 євро, а також нараховані відсотки.
17 березня 2023 року позивач повернулась із- за кордону в Україну та 28 березня 2023 року звернулась в касу відділення ПриватБанку про виплату їй відсотків по депозиту та повернення депозитного вкладу, однак їй повідомили, що на її рахунку кошти відсутні. Працівники банку зробили виписку про рух коштів протягом року, з якої вбачалось, що хтось отримав доступ до банківського рахунку. Разом з цим, працівник ПриватБанку в цей день, вилучив у позивачки її банківську картку, мотивуючи тим, що її строк дії уже закінчився та взамін видав нову картку.
На наступний день ОСОБА_1 звернулась до поліції із заявою про вчинення невідомими особами відносно неї шахрайські дії, а саме, про зняття в 2022 році невідомими особами з її депозитного рахунку в ПриватБанку грошових коштів. Чернівецьким районним відділом поліції Головного управління Національної поліції у Чернівецькій області порушено кримінальне провадження №12023262020001204 від 30 березня 2023 року за ч.3 ст.190 КК України.
На момент звернення до суду триває досудове розслідування, що підтверджується відповіддю слідчого відділу ЧРУП ГУ НП в Чернівецькій області №9790 від 21 серпня 2023 року та витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 30 березня 2023 року. Станом на 01 грудня 2023 року досудове слідство триває. Винних осіб не встановлено.
Позивачка ОСОБА_1 тричі зверталась із заявами до АТ КБ «ПриватБанк» про проведення службового розслідування та про повернення їй, її депозитних коштів. Однак, отримала дві аналогічні відповіді від 04 квітня 2023 року №20.1.0.0.0/7-230329/7975 (на 554-ВБ від 29 березня 2023) та №№20.1.0.0.0/7-230403/6137, в яких відповідач повідомив, що банк не може повернути грошові кошти, оскільки заявка на дострокове розірвання депозиту була подана в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24, вхід здійснений під її авторизацією, логін і пароль не змінювався, грошові кошти були перераховані на карткові рахунки та зняті в банкоматі, тощо. ПриватБанк рекомендував звернутись до правоохоронних органів. 
Таким чином, невідомі особи, які мали доступ до банківської таємниці ПриватБанку незаконно перерахували депозитний вклад ОСОБА_1 в розмірі 40000 євро на картки та в подальшому зняли готівкою в банкоматах.
Позивачка вказує, що всі транзакції зі своїми депозитними коштами не вчиняла, та не надавала ПриватБанку розпорядження на перерахування чи списання її депозитного вкладу в розмірі 40000 євро на її картку. 
ОСОБА_1 не користувалась своєю карткою № НОМЕР_1 на яку нараховували проценти по депозиту; не відкривала картки (інтернет карточки) № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 чи будь-які інші картки чи банківські рахунки; не підтверджувала жодних транзакцій через свій телефон чи в інтернеті, не передавала картки, піни, постійний пароль, одноразові паролі чи будь-яку іншу контрольну інформацію третім особам, та не здійснювала переказів, не знімала готівку в банкоматах у місті Дніпрі.
Зазначає, що у неї не було і вона не користувалась застосунком Приват 24, так як у неї не було для цього потреби. Оскільки згідно з домовленістю по договору виплата депозиту та відсотків проводились виключно у касі банку по пред`явленню паспорта.
В період часу з 01 вересня 2022 року по 17 березня 2023 року ОСОБА_1 перебувала за межами України, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-19714/18/23- вих. від 28.04.2023 року.
Також зазначає, що перебуваючи за кордоном ОСОБА_1 взагалі не користувалась своїм номером телефону, він весь час у неї не працював.
Таким чином, позивачка ОСОБА_1 не робила всі вищезазначені операції, їх не замовляла, не підтверджувала та не ідентифікувала себе ні особисто, а ні в електронному вигляді.
Відповідно до пункту 5 договору про заощадження №SAMDN25000713589864 від 05 січня 2011 року укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», операції по вкладу клієнта проводяться по пред`явленню паспорта, цього договору, документа про внесення коштів в банк і електронної ощадної книжки.
Позивач стверджує, що відповідач не відновлює її порушені права, не повертає викрадені кошти, а відтак права позивача, як споживача банківських послуг, підлягають захисту в судовому порядку.
Посилаючись на наведене та норми законодавства, позивачка наполягає на тому, що відповідачем не наведено доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації яка дає змогу ініціювати платіжні операції за депозитним договором, відтак відмова банку у поверненні коштів є неправомірною.
У зв`язку із чим, просить розірвати договір про заощадження № SAMDN25000713589864 від 05 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та стягнути з останнього на користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу в розмірі 40000 євро.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитного договору та стягнення депозитних коштів задоволено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму за депозитним вкладом № SAMDN25000713589864 від 05 січня 2011 року в розмірі 40000 євро.
Розірвано договір про заощадження № SAMDN25000713589864 від 05 січня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 , 06 жовтня 1962 року та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк».
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 грудня 2024 року стягнуто з АТКБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 13000 гривень. понесених витрати на професійну правничу допомогу задоволено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довела наявність вини банку в незаконному переказі коштів з її банківської платіжної картки, а відповідач не надав належних доказів, які б підтверджували, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з її карткового рахунку.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв`язку із задоволенням позову, зважаючи на приписи статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000 гривень.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі АТКБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати на відмовити у задоволенні позову. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно та неправильно встановлено всі обставини справи, що мають значення для справи, не надано оцінки доказам, порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що операція щодо переказу коштів відбулася за допомогою «Приват24», всі операції здійснювались з введенням конкретних персональних даних, за допомогою мобільного телефону, тому у банку не було підстав відмовляти в обслуговуванні рахунку позивачки. Таким чином, своєю бездіяльністю позивачка фактично сприяла тому, що сторонні особи могли використати її фінансовий номер для здійснення банківських переказів. Позивачка не повідомляла банк, що її фінансовий номер не використовується під час перебування її за межами України, не зверталась про зміну свого номеру телефону, банк не володів інформацією, що її фінансовим номером можливо користується інша особа, отже банком порушень зобов`язання не було.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник Усманов М.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін. 
Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
05 січня 2011 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про заощадження № SAMDN25000713589864, за умовами якого банк прийняв у позивача грошові кошти в сумі 40000 євро терміном на 12 місяців, з процентною ставкою по вкладу 8% річних (а.с. 13, 139).
Дія вищезазначеного депозитного договору автоматично продовжувалася на такий же термін, на аналогічних умовах, що підтверджується додатковими угодами (а.с.14-15).
30.03.2023 року, за заявою ОСОБА_1 зареєстроване кримінальне провадження № 12023262020001204 про те, що з депозитного рахунку ОСОБА_1 в ПриватБанк НОМЕР_23, протягом 2022 року, при невідомих обставинах були зняті кошти. 17.03.2023 року ОСОБА_1 виявила відсутність коштів. Внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, за попередньою кваліфікацією ст..190 ч.3 КК України, що встановлено з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12023262020001204 (а.с.16).
З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-19714/18/23- вих від 28.04.2023 року встановлено, що ОСОБА_1 перебувала за кордоном, в період часу з 01 вересня 2022 року по 17 березня 2023 року (а.с. 18).
Відповіддю від 04.04.2023 року № 20.1.0.0.0/7-230403/6137 та № 20.1.0.0.0/7-230329/7975 АТ КБ «ПриватБанк» інформує  ОСОБА_1 , що не може повернути кошти у зв`язку із тим, що заявка на дострокове розірвання депозиту була подана в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24. Вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією позивача із використанням фінансового номеру НОМЕР_5 . Грошові кошти були переказані на карткові рахунки та зняті в банкоматі. Для того, щоб зняти грошові кошти був правильно введений ПІН-код картки.(а.с.19-20)
З виписки наданої АТ КБ «Приват Банк» від 28.03.2023 року по картці № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_6 і додаткових рахунках договору № SAMDN25000713589864 , виданих на ім`я ОСОБА_1 , встановлено, що за період з 01.08.2022 по 28.03.2023 року відбувалися транзакції зі списання коштів на суму 40073,16 євро та надходження на суму 40005,99 євро. (а.с.22-24)
З виписки наданої АТ КБ «Приват Банк» від 28.03.2023 року встановлено, що з картки № НОМЕР_2 , IBAN НОМЕР_8 , виданої на ім`я  ОСОБА_1  за період з 01.08.2022 по 28.03.2023 року відбувалися транзакції з списання коштів на суму 1127612,00 гривень та надходження на суму 1127937,84 гривень (а.с.25-33)
З виписки наданої АТ КБ «Приват Банк» від 28.03.2023 року встановлено, що з картки № НОМЕР_3 , IBAN НОМЕР_9 і додаткових рахунках договору № НОМЕР_10  , виданих на ім`я  ОСОБА_1 , за період з 01.08.2022 року по 28.03.2023 року відбувалися транзакції з списання коштів на суму 110500 грн. та надходження на суму 111000 грн. (а.с.34)
З виписки наданої АТ КБ «Приват Банк» від 28.03.2023 року встановлено, що з картки № НОМЕР_4 , IBAN НОМЕР_11 і додаткових рахунках договору № НОМЕР_12  , виданих на ім`я  ОСОБА_1 , за період з 01.08.2022 року по 28.03.2023 року відбувалися транзакції з списання коштів на суму 437330 гривень та надходження на суму 437866,36 гривень (а.с.35-38).
Із анкети-зяви від 30.08.2021 року судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.93-95).
З деталізованої виписки наданої АТ КБ «Приват Банк» від 10.04.2024 року встановлено, що за період з 05 січня 2011 року по 26 березня 2024 року по Договору про заощадження №SAMDN25000713589864 від 05 січня 2011 року, відбувалися транзакції з списання коштів на суму 424569,72 євро та надходження на суму 424569,72 євро. (а.с.113-133)
Із відповіді ПрАТ «ВФ Україна» № б.н. від 25.03.24 року встановлено, що абоненту за номером НОМЕР_13 , у період з 01.08.2022 року по 30.11.2022 року, перевипуск SIM- карток не зафіксовано (а.с.136).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.
Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).
Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану,  у якому він був перед виконанням цієї операції.
Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав.
Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення № 705).
Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 13.05.2015 року в справі № 6-71цс15.
Також у  постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року у справі №699/16-ц (провадження №61-16504св18) та від 05.12.2018 року у справі № 754/15020/15-ц (провадження № 61-22283св18) зроблено висновок, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція була висловлена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2019 року у справі №489/1649/17.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Із роздрукованої довідки про рух коштів позивача встановлено, що 16.09.2022 року із депозитного рахунку № НОМЕР_14 , відбулася транзакція на картковий рахунок НОМЕР_15 по перерахунку коштів в сумі 40005,45 євро,
в подальшому, із карткового рахунку НОМЕР_1 в період із 16.09.2022 року по 18.11.2022 року відбувалися транзакції по перерахунку коштів на карткові рахунки НОМЕР_16 та НОМЕР_17 в загальній сумі 40073,15 євро;
в подальшому, із карткового рахунку НОМЕР_2 кошти у сумі 1127612,00 грн. за період з 04.10.2022 року по 02.11.2022 року були зняті у банкоматах м. Дніпро та 06.11.2022 року із карткового рахунку НОМЕР_2 кошти в сумі 111000.00 гривень були перераховані на картковий рахунок НОМЕР_19 ;
кошти із карткового рахунку НОМЕР_3 в сумі 110500.00 грн. 10.11.2022 та 18.11.2022 року були перераховані на картковий рахунок НОМЕР_20 ;
в подальшому, із карткового рахунку НОМЕР_4 кошти у сумі 437330,00 гривень, за період з 10.11.2022 року по 25.11.2022 року були зняті у банкоматах м. Дніпро (а.с.113, 22 -23; 25-32; 34; 35-38).
Надані відповідачем матеріали доводять факт списання коштів з рахунку позивача та жодним чином не підтверджують, те, що реєстрація в Internet Banking Приват24, відкриття карток № НОМЕР_2  ( НОМЕР_8 ), № НОМЕР_3  ( НОМЕР_9 ) та № НОМЕР_4  ( НОМЕР_21 ) переказ коштів із депозитного рахунку на карткові рахунки та в подальшому зняття готівкових коштів в банкоматах в місті Дніпро здійснювалися позивачем, або ж те, що остання допустила розголошення конфіденційних даних картки.
Позивачем на підтвердження вжиття заходів щодо відвернення наслідків та своєчасного повідомлення відповідача про шахрайські дії надано докази, які свідчать про відсутність вини позивача. 
Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 711/11121/18; провадження № 61-12703св20.
Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідачем  АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції з депозитним рахунком та платіжними картками. Вказане свідчить про відсутність вини позивача, а тому відмова банку у поверненні коштів є неправомірною.
Доводи апелянта про те, що заявка на дострокове розірвання депозиту позивача була подана в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24, та що вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією позивача із використанням фінансового номеру НОМЕР_5 і грошові кошти були переказані на карткові рахунки та зняті в банкоматі, а для того, щоб зняти грошові кошти був правильно введений ПІН-код картки та саме позивачка порушила Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень.
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги щодо повернення суми депозитного вкладу № SAMDN25000713589864 від 05 січня 2011 року в розмірі 40000 євро є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Щодо розірвання договору про заощадження № SAMDN25000713589864 від 05 січня 2011 року
У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.
Статтею 651 ЦК України «Підстави для зміни або розірвання договору» передбачено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини з договору банківського вкладу.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила розірвати договір про заощадження, в зв`язку з істотним порушенням умов та правил банківського вкладу.
Суд першої інстанції задовольняючи вказану вимогу прийшов до правильного висновку, що перерахування депозитних коштів здійснено банком без розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку, без пред`явлення паспорту, договору про заощадження, документу про внесення коштів в банк і електронної ощадної книжки.
Відповідно до пункту 3  Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених Постановою Правління НБУ № 267 від 14 липня 2006 року банк розкриває інформацію, що становить банківську таємницю, на письмовий запит власника або з його письмового дозволу в обсязі, визначеному в такому письмовому запиті або дозволі.
Інформація щодо рахунку умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним розкривається банками на письмовий запит бенефіціара. Інформація про залишок коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, операції за ним, обтяження, щодо яких до банку надійшли повідомлення, серед яких, узяті банком на облік, інші обмеження права розпоряджання рахунком розкривається також на письмовий запит обтяжувача, якщо право обтяжувача на отримання відповідної інформації передбачено правочином, на підставі якого виникає таке обтяження.
Письмовий запит та/або дозвіл клієнта до банку про розкриття інформації, що становить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, письмовий запит бенефіціара за рахунком умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним, письмовий запит обтяжувача щодо залишку коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, складається за довільною формою в паперовому або електронному вигляді.
2. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку, письмовий запит фізичної особи-бенефіціара та/або обтяжувача підписується:
1) у паперовому вигляді цією особою. Її власноручний підпис засвідчується підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою або нотаріально;
2) в електронному вигляді в порядку, передбаченому нормативно- правовими актами Національного банку з питань застосування цифрового власноручного підпису, електронного підпису в банківській системі України.
В матеріалах справи ( а.с.96) міститься заява ОСОБА_1 від 13.09.2022 року про закриття вкладу «Стандарт» №SAMDN25000713589864 від 05 січня 2011 року на суму 40 000 євро та перерахування їх на карту НОМЕР_22 у валюті євро.
Вказана заява є неналежним та недопустимим доказом, оскільки не містить підпису ОСОБА_1 , не відповідає вимогам встановленим для її оформлення, а також Правилам зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених Постановою Правління НБУ № 267 від 14 липня 2006 року. 
Отже, суд прийшов до правильного висновку, що вимога ОСОБА_1 про розірвання договору є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо ухвалення додаткового рішення
У пункті 3 частині першій статті 270 ЦПК України зазначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).
Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.
У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.
Отже, суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 487/4983/20.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2022 року у справі № 910/12257/13 (провадження № 14-382цс19) вказано, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
Аналіз наведених процесуальних норм вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: ордером про надання (правової) правничої допомоги серії СЕ №1059919 від 06 квітня 2023 року, який виданий, на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 06 квітня 2023 року; квитанцією № 44 від 05 листопада 2024 року.
Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. 88 рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, оскільки вони є фактично понесеними. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заява Усманова М.А. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підлягає частковому задоволенню,
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат, на підставі ст. 41 Конвенції.
Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом Усмановим М.А., оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, зменшивши витрати на професійну правничу допомогу до 13000 гривень. 
Щодо відкладення розгляду справи 
Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Згідно з частиною першою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до пункту першого частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Колегія суддів відзначає, що розгляд справи судом за відсутності сторони або інших учасників справи є можливим лише у разі наявності у суду відомостей щодо належного повідомлення сторони, учасника справи про дату, час та місце судового засідання.
В матеріалах справи наявні докази належного повідомлення учасників справи про судове засідання, призначене на 19 лютого 2025 року.
Представник позивача Усманов М. А., за день до судового засідання, подав заяву про відкладення розгляду справи, призначеної на 19 лютого 2025 року, у зв`язку з перебуванням у відрядженні, аналогічну заяву про відкладення розгляду справи подав представник відповідача Кирдан А.В., зазначивши, що хворіє та перебуває на лікарняному, при цьому, представники сторін не надали жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.
Вказане підтверджує обставину належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання.
Згідно із статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Враховуючи передбачені процесуальним законом строки розгляду справи, виклад позиції представника відповідача в апеляційній скарзі та позивача у відзиві на апеляційну скаргу, і з огляду на те, що суд не знайшов підстав, які б унеможливлювали розгляд вказаної справи, а тому колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у цьому судовому засіданні, за відсутності учасників справи, з дотриманням норм процесуального права.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 31 жовтня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту судового рішення - 28 лютого 2025 року.
Головуючий                                           М.І. Кулянда
Судді: О.О. Одинак 
Н.Ю. Половінкіна