ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/195/25 Справа № 201/170/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року в цивільній справі номер 201/170/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», третя особа – ОСОБА_2 , про витребування майна та звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», третя особа – ОСОБА_2 , про витребування майна та звернення стягнення на предмет застави, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 30.11.2007 року ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі ЧФ ПАТ «Брокбізнесбанк» відповідно до умов кредитного договору №290п-2007 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 39600,00 доларів США на строк з 30 листопада 2007 року по 29 листопада 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних для придбання автомобіля NISSAN MAXIMA.
Цього ж дня, в рахунок забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 укладено договір застави №Дз1-290п-2007. Відповідно до пункту 1.4 даного договору застави предметом застави є рухоме майно: автомобіль NISSAN MAXIMA, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 . Право власності заставодавця на предмет застави підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , яке видане 30 листопада 2007 року Черкаським ВРЕР при УДАІУМВС України в Черкаській області.
16 лютого 2011 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси №2-825/11 позов Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором №290п2007 від 30.11.2007 року в сумі 320185,23 грн.
На виконання даного рішення було видано виконавчий лист від 28 липня 2011 року на примусове виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.02.2011 року.
31.05.2018 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_1 у зв`язку з тим , що 07 лютого 2018 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення прав вимоги №227.
Станом на 21.12.2023 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого 
листа №2-825/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Черкаської філії ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованості за кредитним договором №290п-2007 від 30.11.2007 року в сумі 320185,23 грн перебуває на виконанні у приватного виконавця Недоступ Д.М. Рішення до цього часу боржником не було виконано.
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_4 від 14.05.2015 року транспортний засіб марки NISSAN модель MAXIMA, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований за ТОВ «Автокредит плюс» та присвоєно новий номерний знак НОМЕР_5 .
Постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2023 року по справі №369/14164/20 апеляційну скаргу ТОВ «Автокредит Плюс на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року, яким у позові ТОВ «Автокредит плюс» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття обтяження було відмовлено, залишено без задоволення. 
Відтак, застава на спірний транспортний засіб свою дію не припинила, зобов`язання забезпечене заставою, ОСОБА_2 не виконав та заборгованість боржником не погашено.
Позивач просив суд витребувати транспортний засіб марки NISSAN модель MAXIMA, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований за ТОВ «Автокредит плюс», номерний знак НОМЕР_6 , технічний паспорт та комплект ключів до автомобіля із володіння ТОВ «Автокредит плюс» та передати зазначений транспортний засіб, технічний паспорт та комплект ключів позивачу на період до його реалізації згідно акту прийому-передачі; звернути стягнення на заставне майно, а саме транспортний засіб марки NISSAN модель MAXIMA, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований за ТОВ «Автокредит плюс», номерний знак НОМЕР_6 , у рахунок погашення заборгованості у розмірі 320185,23 грн, яка виникла за кредитним договором №290п-2007 від 30.11.2007 року, укладеним між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 , шляхом продажу автомобіля з публічних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі незалежної оцінки, здійсненої у порядку виконавчого провадження.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», третя особа – ОСОБА_2 , про витребування майна та звернення стягнення на предмет застави - відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 15.03.2024 року по справі №201/170/24 та винести нове рішення, яким задовольнити позовну заяву.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що позичальник не виконує зобов`язання за кредитним договором, а також неможливо виконати рішення суду за рахунок заставного майна, а саме автомобіля NISSAN MAXIMA, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_7 . Право власності заставодавця на предмет застави підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , яке видане 30 листопада 2007 року Черкаським ВРЕР при УДАІУМВС України в Черкаській області, так як транспортний засіб було боржником незаконно відчужено. Таким чином, у зв`язку з тим, що позичальником порушено обов`язок з повернення кредиту частинами, вимоги ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави є обґрунтованими. Встановлена судом обставина перереєстрації транспортного засобу на інших осіб не є перешкодою для задоволення вимог банку за рахунок застави.
У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна. Таким чином, зміна власника заставного транспортного засобу, відносно якого зареєстроване обтяження, не є перешкодою для задоволення за рахунок цього майна вимог банку у випадку порушення заставодавцем своїх кредитних зобов`язань.
Звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки/застави не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.
Крім того, заява представника відповідача про застосування позовної давності є необґрунтованою.
Від відповідача ТОВ «Автокредит плюс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит плюс» – судові витрати в сумі 5000,00 грн.
За наслідками виконання договору між відповідачем та ОСОБА_3 складений Акт приймання-передачі від 23.04.2015 року, згідно з яким відповідачу і переданий вказаний у позові автомобіль. Згідно з актом транзитний номер автомобіля НОМЕР_8 .
З копії свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 від 20.04.2012 року Полтавський ВРЕВ не вбачається на ньому наявність відміток згідно з п. 30 Порядку про заборону відчуження транспортного засобу. З копії свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 14.05.2015 року не вбачається на ньому наявність відміток згідно з п. 30 Порядку про заборону відчуження транспортного засобу.
Під час реєстрації автомобіля за ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Полтави та Полтавського району підпорядкованого МВС складено Облікову картку № 62098102 від 22.04.2015 року для зняття з обліку для реалізації. Вказана облікова картка також не містить жодних відомостей про наявність відміток згідно з п. 30 Порядку про заборону відчуження транспортного засобу.
Реєстраційні дії, які були проведені щодо автомобіля, зняття його з обліку та/або перереєстрація на нового власника у 2015 році при придбанні його відповідачем проведені без заборон та обмежень, передбачених п. 31 та п. 40 Порядку. Відтак, відповідач є законним та добросовісним власником автомобіля з наявними правами щодо володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, що був придбаний ним без обтяжень у реєстраційних документах.
Відповідач не володів відомостями про будь-які обтяження щодо автомобіля. Матеріали справи доказів зворотного не містять. Вказані обставини апелянтом у апеляційній скарзі не спростовані.
Апелянт не надав жодного спростування чи аргументу про те, що з 02.12.2010 року розпочався перебіг позовної давності щодо вимог звернення стягнення на предмет застави за договором застави №Дз1-290п-2007 від 30.11.2007 року, який закінчився 03.12.2013 року, проте вимоги до відповідача в судовому порядку позивач пред`явив лише 09.01.2024 році, чим порушив трьохрічний строк повної давності, що встановлений ст. 257 ЦК України. До заявленого позову мають бути застосовані наслідки пропуску строків позовної давності, про що відповідачем було заявлено в суді першої інстанції в тексті відзиву на позовну заяву.
Відповідач очікує понести витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити.
Представник відповідача ТОВ «Автокредит плюс» адвокат Гомзяк І.А. апеляційну скаргу не визнав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю третьої особи. 
Заслухавши суддю – доповідача, позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 30.11.2007 року ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі ЧФ ПАТ «Брокбізнесбанк» відповідно до умов кредитного договору №290п-2007 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 39600,00 доларів США на строк з 30 листопада 2007 року по 29 листопада 2012 року зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12 % річних для придбання автомобіля NISSAN MAXIMA (а.с. 5-7).
30.11.2007 року в рахунок забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 укладено договір застави №Дз1-290п-2007. Відповідно до пункту 1.4 даного договору застави, предметом застави є рухоме майно: автомобіль NISSAN MAXIMA, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Право власності заставодавця на предмет застави підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , яке видане 30 листопада 2007 року Черкаським ВРЕР при УДАІУМВС України в Черкаській області (а.с. 8-9зв).
16 лютого 2011 року заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси № 2-825/11 позов Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 290п 2007 від 30.11.2007 в сумі 320185,23 грн (а.с. 10-11зв).
06.12.2021 року постановою приватного виконавця Недоступа Д.М. ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 28 липня 2011 року на примусове виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.02.2011 року (а.с. 12-12зв).
31.05.2018 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_1 у зв`язку з тим , що 07 лютого 2018 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення прав вимоги №227, який посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори 07 лютого 2018 року, зареєстрований в реєстрі за №11-88, відповідно до п. 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, заставодавців, поручителів, зазначених у додатках №1, 2, 3 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки, в тому числі і до ОСОБА_2 (а.с. 13-14зв).
Постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2023 року по справі №369/14164/20 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року, яким було відмовлено у позовних вимогах ТОВ «Автокредит плюс» про усунення перешкод у користуванні 
власністю шляхом зняття обтяження, - залишено без задоволення (а.с. 15-18зв).
У витязі з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 22.03.2018 року міститься інформація про заставу рухомого майна від 27.11.2013 року відповідно до договору №Дз1-290п-2007 (а.с. 19-20).
У свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 від 20.04.2012 року Полтавський ВРЕВ відсутні відмітки згідно з п. 30 Порядку про заборону відчуження транспортного засобу (а.с. 21-21зв).
У свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 14.05.2015 року відсутні відмітки згідно з п. 30 Порядку про заборону відчуження транспортного засобу (а.с. 22).
12.03.2015 року спірний автомобіль переданий ОСОБА_4 у фінансовий лізинг згідно з заявою по приєднання до публічного договору фінансового лізингу №PL00A10000660912 від 13.07.2015 року (а.с. 90-103).
В подальшому ОСОБА_4 сплатив на користь відповідача лізингові платежі, що підтверджується довідкою №15.02.2024–7 від 15.02.2024 року щодо стану заборгованості за договором фінансового лізингу (а.с. 89).
Відтак, ОСОБА_4 виконавши зобов`язання за договором публічного договору фінансового лізингу № PL00A10000660912 від 13.07.2015 року, набув право власності на вказаний автомобіль. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень ст. 572 ЦК України та статті 1 Закону України «Про заставу» застава є способом забезпечення зобов`язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Звернення стягнення на предмет застави згідно з нормами ч. 1, 2 статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Частинами 1, 3 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом .
Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема: заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі 
необхідні.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Нормами чинного законодавства позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 березня 2013 року у справі №6-10цс13).
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Судом встановлено, що 30.11.2007 року ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі ЧФ ПАТ «Брокбізнесбанк», відповідно до умов кредитного договору №290п-2007, надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 39600,00 доларів США на строк з 30 листопада 2007 року по 29 листопада 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних для придбання автомобіля NISSAN MAXIMA.
30.11.2007 року в рахунок забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 укладено договір застави №Дз1-290п-2007. Відповідно до пункту 1.4 даного договору застави предметом застави є рухоме майно: автомобіль NISSAN MAXIMA, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 . Право власності заставодавця на предмет застави підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , яке видане 30 листопада 2007 року Черкаським ВРЕР при УДАІУМВС України в Черкаській області.
16 лютого 2011 року заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси №2-825/11 позов Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 290п 2007 від 30.11.2007 в сумі 320185,23 грн.
06.12.2021 року постановою приватного виконавця Недоступа Д.М. ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 28 липня 2011 року на примусове виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.02.2011 року.
31.05.2018 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Брокбізнесбанк» на ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що 07 лютого 2018 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення прав вимоги №227, який посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори 07 лютого 2018 року, зареєстрований в реєстрі за №11-88, відповідно до п. 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, заставодавців, поручителів, зазначених у додатках №1, 2, 3 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки, в тому числі і до ОСОБА_2 .
Постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2023 року по справі №369/14164/20 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року, яким було відмовлено у позовних вимогах ТОВ «Автокредит плюс» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття обтяження, - залишено без задоволення.
У витязі з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 22.03.2018 року міститься інформація про заставу рухомого майна від 27.11.2013 року відповідно до договору №Дз1-290п-2007.
У свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 від 20.04.2012 року Полтавський ВРЕВ відсутні відмітки згідно з п. 30 Порядку про заборону відчуження транспортного засобу.
У свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 14.05.2015 року відсутні відмітки згідно з п. 30 Порядку про заборону відчуження транспортного засобу. 
12.03.2015 року спірний автомобіль переданий ОСОБА_4 у фінансовий лізинг згідно з заявою по приєднання публічного договору фінансового лізингу №PL00A10000660912 від 13.07.2015 року.
В подальшому  ОСОБА_4  сплатив на користь відповідача лізингові платежі, що підтверджується довідкою №15.02.2024–7 від 15.02.2024 року щодо стану заборгованості за договором фінансового лізингу. 
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_4 , виконавши власні зобов`язання за договором публічного договору фінансового лізингу №PL00A10000660912 від 13.07.2015 року, набув право власності на вказаний автомобіль, отже є законним та добросовісним власником автомобіля з наявними правами щодо володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, та не володів відомостями про будь-які обтяження автомобіля, в силу їх відсутності у свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу. Тобто, він є добросовісним набувачем.
За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про залишення без задоволення позовних вимог, оскільки позивач обрав не той спосіб захисту, не залучивши ОСОБА_4 до розгляду справи. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, спрямовані на переоцінку доказів у справі, не впливають на правильність ухваленого судового рішення, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 10 березня 2025 року.

Суддя: