П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 січня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/5322/23	

Головуючий І інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту ухвали - 03.09.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
12.05.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення перерахунку та виплати йому індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 з 01.01.2016р. по 09.08.2019р. з врахуванням базового місяця - січня 2008р. для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести йому перерахунок та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 з 01.01.2016р. по 09.08.2019р. із врахуванням базового місяця - січня 2008р. для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадіслання відповідно до ст.ст.4,5 та 11 Закону України «Про інформацію» довідки про отримане ним грошове забезпечення помісячно за період з 01.01.2016р. по 09.08.2019р., довідки про суму нарахованої та належної йому до виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 09.08.2019р., копії його грошового атестата, виданого Військовою частиною НОМЕР_1 , а також копії довідки цієї ж військової частини про додаткові види грошового забезпечення для призначення пенсії;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надіслати відповідно до ст.ст.4,5,11 Закону України «Про інформацію» довідку про отримане грошове забезпечення помісячно за період з 01.01.2016р. по 09.08.2019р., довідку про суму нарахованої та належної до виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 09.08.2019р., копію його грошового атестата, виданого Військовою частиною НОМЕР_1 , а також копію довідки цієї ж військової частини про додаткові види грошового забезпечення для призначення пенсії. 
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у період проходження позивачем військової служби, нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме у період з 01.01.2016р. по 09.08.2019р. йому не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій стосовно оплати праці, а її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.03.2024р. (залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.01.2025р.) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. до 28.02.2018р. із урахуванням січня 2008р. як місяця підвищення доходів (базового місяця). Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. до 28.02.2018р., виходячи з січня 2008р. як місяця підвищення доходів (базового місяця), із урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Дане судове рішення набрало законної сили 30.04.2024р.
03.05.2024р. суд першої інстанції видав виконавчий лист на виконання ухваленого рішення.
01.08.2024р. позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з заявою про встановлення судового контролю у справі №400/5322/23, в якій, згідно зі ст.382 КАС України, просив зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт щодо виконання вказаного вище судового рішення.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року заяву позивача про встановлення судового контролю - повернуто заявнику без розгляду відповідно до ч.2 ст.167 КАС України.
05.09.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач 09.09.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.09.2024р. та направити її до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. 
Апелянт зазначає про те, що Збройні Сили України являються суб`єктом владних повноважень      із делегованими функціями. У свою чергу, Військова частина, як складова Збройних Сил України, володіє делегованими адміністративно-розпорядчими функціями та належить до суб`єктів владних розпоряджень.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідач, належним чином повідомленим про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.294 та ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність  і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про наявність підстав для її задоволення.
Так, повертаючи ОСОБА_1 заяву про встановлення судового контролю, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення у справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Однак, на думку суду попередньої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 не є суб`єктом владних повноважень, оскільки така не належить до органів державної влади чи місцевого самоврядування, не здійснює публічно-владних управлінських функцій, в тому числі на виконання делегованих повноважень, не надає адміністративних послуг. Водночас, Військова частина НОМЕР_1 не є органом військового управління.
Оскільки Військова частина НОМЕР_1 не є суб`єктом владних повноважень, суд першої інстанції дійшов висновку, що ст.382 КАС України є незастосовною до правовідносин з виконання судового рішення у цій справі.
Як наслідок, у межах даної справи є необхідність дослідити питання чи є Військова частина НОМЕР_1 суб`єктом владних повноважень, до якої можна було б застосувати положення ст.382 КАС України відносно судового контролю за виконанням рішення суду.
Досліджуючи дане питання, колегія суддів виходить з такого.
Так, за змістом п.7 ч.1 ст.4 КАС України, суб`єкт владних повноважень орган державної влади      (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
У силу п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, які здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Отже, національне законодавство та практика функціонування суб`єктів владних повноважень передбачають й інших суб`єктів владних повноважень, не формалізованих у КАС України.
Перелік суб`єктів владних повноважень, вказаних у п.7 ч.1 ст.4 КАС України не є вичерпним (абсолютним), адже у адміністративно-правові відносини можуть вступати й інші суб`єкти владних повноважень, не передбачені цією нормою. Наприклад, такими суб`єктами владних повноважень є військова частина, митниця, прикордонний загін тощо.
Тобто, очевидно, що положення КАС України та інші нормативно-правові акти визначають організаційно-правову форму, правовий статус й інших суб`єктів владних повноважень.
Здійснення функцій публічної влади, крім суб`єктів владних повноважень, може бути також делеговано іншим суб`єктам, зокрема, представникам самоврядних (саморегулівних) професій.
Держава може делегувати публічні повноваження самоврядним (саморегулівним) структурам, уповноваженим суб`єктам, які частково виконуватимуть ці функції за вказівкою держави. Існує значна кількість таких уповноважених суб`єктів, якими є представники самоврядних (саморегулівних) професій нотаріуси, адвокати, арбітражні керуючі, представники митних брокерів, аудитори тощо.
Суб`єкти владних повноважень характеризуються тим, що можуть бути юридичною особою, колективним утворенням без статусу юридичної особи чи індивідуальним суб`єктом. Разом із тим, незалежно від організаційно-правової форми (юридична особа, колективне утворення без статусу юридичної особи або ж індивідуальний суб`єкт) суб`єкт владних повноважень завжди наділений адміністративною компетенцією (публічними повноваженнями), яку він набуває та здійснює у порядку, передбаченому нормами адміністративного права; так само, як виникає, так адміністративна компетенція суб`єкта владних повноважень і припиняється на підставі норм адміністративного права.
Отже, відповідачами в адміністративному процесі можуть бути суб`єкти владних повноважень, суб`єкти делегованих повноважень та носії публічних (адміністративних) повноважень.
Реалізацією публічного адміністрування (адміністративних повноважень, владних управлінських функцій) займаються не лише органи виконавчої влади й органи місцевого самоврядування як це зазвичай вважається, а й інші суб`єкти публічної влади, а також у деяких випадках, приватні особи.
Виходячи з цього, поняття «суб`єкт владних повноважень» («суб`єкт публічного адміністрування») слід оцінювати не з інституційного, а з функціонального аспекту. Інакше кажучи, визначальним для віднесення того чи іншого органу (особи) до суб`єктів владних повноважень (суб`єкт публічного адміністрування) є не лише його місце у системі публічної влади, а і функції, які ним виконуються, й такі функції мають бути пов`язані із здійсненням публічного адміністрування.
Таким чином, суб`єкти владних повноважень це: органи виконавчої влади; органи місцевого самоврядування; суб`єкти делегованих повноважень (у разі коли вони виконують делеговані їм функції органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування).
Варто наголосити, що приблизний перелік суб`єктів владних повноважень вміщений у ст.ст.4 та 43 КАС України: органи державної влади; органи влади Автономної Республіки Крим; органи місцевого самоврядування; посадові та службові особи органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень.
При цьому, до суб`єктів зі статусом юридичної особи належать: органи виконавчої влади, державні органи (прокуратура, НАБУ, національні комісії регулювання природних монополій, ВРП та ВККС України), Національний банк України та їх територіальні представництва, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, державні підприємства, установи, організації (наприклад, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Фонд соціального страхування України), керівні органи саморегулівних організацій (наприклад, Аудиторська палата України, Нотаріальна палата України, ВКДКА України тощо), мілітаризовані утворення (прикордонний загін, військові (поліцейські) частини і з`єднання тощо). Суб`єкти без статусу юридичної особи це структурні утворення колективних суб`єктів зі статусом юридичної особи (сектори, групи, відділення, відділи, управління або департаменти), органи професійного самоврядування (наприклад, органи суддівського самоврядування), тимчасово створені комісії (наприклад, МСЕК, атестаційна комісія, ліквідаційна комісія тощо), будь-які інші колективні утворення, що утворені на підставі й у спосіб, визначені законом та наділені певним обсягом адміністративних повноважень (кадрова комісія, робоча група з контролю тощо).
Відповідно до ст.1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч               їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.
З`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України відповідно до закону можуть залучатися до здійснення заходів правового режиму воєнного і надзвичайного стану, безпеки та захисту критичної інфраструктури, здійснення заходів щодо поводження з військовополоненими в особливий період, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій і Луганській областях, організації та підтримання дій руху опору, проведення військових інформаційно-психологічних операцій, боротьби з тероризмом і піратством, заходів щодо здійснення захисту життя, здоров`я громадян та об`єктів (майна) державної власності за межами України, забезпечення їх безпеки та евакуації (повернення), посилення охорони державного кордону, захисту суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі та їх правового оформлення, забезпечення безпеки національного морського судноплавства України у відкритому морі чи в будь-якому місці поза межами юрисдикції будь-якої держави, заходів стосовно запобігання розповсюдженню зброї масового ураження, протидії незаконним перевезенням зброї і наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або ж прекурсорів у відкритому морі, ліквідації надзвичайних ситуацій природного та техногенного характеру, кризових ситуацій, надання військової допомоги іншим державам, а також брати участь у міжнародному військовому співробітництві, міжнародних антитерористичних, антипіратських та інших міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки на підставі міжнародних договорів України та в порядку і на умовах, визначених законодавством України.
Збройні Сили України у сфері захисту критичної інфраструктури забезпечують організацію захисту військових об`єктів критичної інфраструктури Збройних Сил України від терористичних загроз, підготовку до застосування військ Збройних Сил України у разі вчинення терористичного акту в повітряному просторі або територіальному морі України, проведення заходів з підвищення рівня захищеності, усунення ризиків і загроз вибухопожежобезпеки арсеналів, баз, а також складів Збройних Сил України, виконання завдань із протиповітряного прикриття важливих об`єктів держави (критичної інфраструктури), перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Органи військового управління розвідки та військові частини розвідки Збройних Сил України, Сили спеціальних операцій Збройних Сил України відповідно до закону можуть залучатися до виконання розвідувальних завдань.
Так, органи військового управління забезпечують неухильне додержання вимог Конституції України стосовно того, що Збройні Сили України не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів державної влади чи перешкоджання їх діяльності.
Отже, Збройні Сили України є суб`єктом владних повноважень із делегованими функціями.
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» визначено, що Збройні Сили України мають таку структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України, такі як Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили безпілотних систем, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку                  та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.
Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Верховний Суд у постанові від 20.07.2023р. у справі №521/1844/23 дійшов висновку про те, що основними ознаками суб`єкта владних повноважень як учасника (відповідача) публічно-правового спору можуть бути: 1) наявність статусу юридичної особи; 2) створення для виконання, головним чином, владних повноважень (повноважень, заснованих на підпорядкованості (нерівності) інших суб`єктів, які вступають у правовідносини з такою юридичною особою); 3) здійснення діяльності під значним контролем уряду (суттєва залежність від державної (політичної) влади на центральному або регіональному рівні); 4) надання публічних (суспільних) послуг або зайняття монопольного становища у конкурентному середовищі; 5) поширення на спори за участі такої юридичної особи юрисдикції саме адміністративних судів.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що твердження суду 1-ї інстанції про      те, що Військова частина не є суб`єктом владних повноважень є помилковим та не заснованим на нормах матеріального та процесуального права, оскільки Військова частина, як складова Збройних Сил України, володіє делегованими адміністративно-розпорядчими функціями та належить до суб`єктів владних розпоряджень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов неправильного висновку про повернення заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю. 
Такої ж правової позиції дотримувався П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 26.12.2024р. у справі №580/2401/23.
За правилами ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду 1-ї інстанції є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
У відповідності до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду скасуванню, а справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю по суті.
Керуючись ст.ст.241,243,308,311,312,320,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року - скасувати та направити справу №400/5322/23 до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено: 07.01.2025р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          М.П. Коваль  

                                                                                                                   В.О. Скрипченко