Справа № 168/741/24 	Головуючий у 1 інстанції: Сухоручко Ю. О. 	
Провадження № 22-ц/802/268/25  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 лютого 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Карпук А. К.,
секретар с/з Черняк О. В.,
з участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 19 грудня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина. При житті ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла в рівних частинах ОСОБА_6 (батькові позивачки) та відповідачці у цій справі ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер спадкоємець ОСОБА_6 (батько позивачки) і не встиг прийняти спадщину після смерті своєї матері – ОСОБА_5 . При житті ОСОБА_6 заповіту не складав. Вона та її рідна сестра ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом (діти спадкодавця ОСОБА_6 ).
Позивачка також зазначала, що вона пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_6 з поважних причин, оскільки не знала про існування заповіту, яким спадкодавець ОСОБА_5 (баба позивачки) заповіла частину свого майна спадкоємцю ОСОБА_6 (батьку позивачки). Після смерті свого батька вона спадщину не приймала, оскільки не знала, що у нього було якесь майно.
Покликаючись на зазначені обставини, позивачка просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 19 грудня 2024 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалено визначити ОСОБА_1 додатковий строк один місяць з дати набрання рішенням законної сили для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_2 , через свого представника Панасюка І. І., подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Панасюк І. І. апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в позові, позивачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Заслухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , позивачки ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_1 з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 з поважних причин пропустила шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, а тому суд визначив їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.
Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням вимог закону.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218, частиною 2 статті 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Як передбачено частиною 1 статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 3, 4, 5 статті 1268 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Як передбачено частиною 1 статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18).
Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).
Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу.
Судом за матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (баба позивачки у цій справі ОСОБА_1 ), яка за життя 11 червня 2013 року склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не знаходилося та з чого воно не складалося, заповіла в рівних частинах ОСОБА_6 (батьку позивачки у цій справі ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (а. с. 7, 9).
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 8).
Спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 є його діти – позивачка у цій справі ОСОБА_1 та відповідачка у цій справі ОСОБА_4 .
Згідно з довідкою Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований і проживав до дня своєї смерті в АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_8 , заповіт від ОСОБА_6 сільською радою не посвідчувався (а. с. 17).
Спадкоємець ОСОБА_1 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 не проживала. 
Судом також встановлено, що спадкоємець ОСОБА_1 у визначений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 не подавала.
Натомість ОСОБА_1 15 липня 2024 року звернулася в суд із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і у своїй позовній заяві зазначила, що строк для подання заяви про прийняття спадщини вона пропустила з поважних причин, оскільки їй не було відомо про заповіт її баби ОСОБА_5 , а її батько ОСОБА_6 не встиг подати заяву про прийняття спадщини, оскільки помер до закінчення шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.
З врахуванням того, що спадкодавець ОСОБА_6 (батько позивачки) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та того, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану (але не більше ніж на 4 (чотири) місяці, шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини закінчився 13 жовтня 2022 року.
Позивачка ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини до нотаріуса або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування не подавала, а позов про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 пред?явила лише 15 липня 2024 року.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_1 пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з причин, які пов?язані з об?єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення цих дій, остання суду не подала.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання зави про прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов висновку, що остання пропустила цей строк з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 перебувала за кордоном після повномасштабного вторгнення рф в Україну з 01 березня 2022 року, а також суд врахував те, що пройшов незначний проміжок між закінченням строку для подання заяви про прийняття спадщини та пред?явлення позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи.
Колегія суддів вважає, що та обставина, що позивачка ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року перебувала за кордоном, не може свідчити про те, що спадкоємець ОСОБА_1 не мала можливості подати заяву про прийняття спадщини у зв?язку з непереборними та істотними труднощами для неї на вчинення цих дій.
Крім того не відповідають встановленим обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що пройшов незначний проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та пред?явленням позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
З врахуванням того, що спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та того, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці, строк для подання заяви про прийняття спадщини закінчився 13 жовтня 2022 року.
При цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 пред?явила позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини лише 15 липня 2024 року, тобто через 21 місяць після закінчення встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 19 грудня 2024 року у цій справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді