ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 січня 2025 року           справа №200/6765/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В. ,  Компанієць І.Д. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 р.  у справі  № 200/6765/23 (головуючий І інстанції Михайлик А.С.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Міністерства освіти і науки України  про   визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-  

                                                                 ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства освіти і науки України  (далі – відповідач, Міністерство), в якому просила: визнати протиправними дій з невизнання документа про вищу освіту – диплома спеціаліста №106124 4540093, реєстраційний №574, виданого 24.06.2019 Ростовським державним медичним університетом та зобов`язати прийняти рішення про визнання диплома спеціаліста та видати відповідне свідоцтво.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року відмовлено у задоволені позовних вимог.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення яким  задовольнити позов. У скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи внаслідок неповного з`ясування обставини справи. 
Обґрунтовано скаргу тим, що розглядаючи справу за правилами спрощеного позивного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні), суд не врахував, що позивач вступила на перший курс Луганського державного медичного університету по спеціальності “лікарська справа” на денну форму навчання 01.09. 2013. Вказаний учбових заклад був зареєстрований, як суб`єкт освітньої діяльності України в ЄДЕБО. Посилання на його відсутність в реєстрі, не відповідає дійсності, що підтверджується випискою із ЄДЬБО. Отже, позивач вступила в Український вищий навчальний заклад.
07.04.2014 м. Луганськ був окупований РФ. Позивач неодноразово зверталась в адміністрацію і ректорат ВУЗа з заявами про переведення її в місто Дніпро, або м. Київ, їй неодноразово відмовляли і документи про неповну вищу освіту не видавали.
З 5 курсу навчання позивача без її згоди, насильницьким чином перевели до Ростовського медичного університету. Позивач забрати документи і залишити РФ не могла за сімейними обставинами (народження дитини, декретна відпустка).
Скаржник наголошує, що позивач та її сім`я постраждала від військової агресії рф та фізично не могла перевестись в український ВУЗ.
ОСОБА_1 є патріотом України, після отримання диплому вона виїхала з окупованої території і поселилась на Батьківщині, в місті Краматорськ. Позивач працює в обласній лікарні м.Краматорськ медичною сестрою та мріє працювати лікарем. Лікарні Донецької області мають дефіцит лікарських кадрів.
Позивачу відмовлено в прийому на бюджет, оскільки вона вже була прийнята на бюджетне фінансування в 2013 році. Вступати на платній основі не має можливості за сімейними обставинами.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач у 2013 році закінчила Костянтинівське медичне училище за спеціальністю “Акушерська справа” та здобула кваліфікацію акушерки, що підтверджується дипломом молодшого спеціаліста серії НОМЕР_1 від 01.03.2013. 
24.06.2019 Федеральним державним бюджетним освітнім закладом вищої освіти “Ростовський державний медичний університет”, м. Ростов-на-Дону, Російська Федерація видано позивачу диплом спеціаліста 106124 454 0093, відповідно до якого позивач  засвоїла  програму спеціалітету за спеціальністю: 31.05.01 Лікарська справа та успішно пройшла державну підсумкову атестацію, рішенням Державної екзаменаційної комісії присвоєно кваліфікацію лікар-лікувальник, протокол 135 від 14.06.2019. 
У відомостях про особу власника диплома у додатку до диплому спеціаліста зазначено, що попереднім  документом про освіту є  атестат про середню (повну) загальну освіту, 2010 року, у додаткових відомостях додатку зазначено, що засвоєння освітньої програми здійснювалося позивачем у державному закладі “Луганської народної республіки” - Луганському державному  медичному університеті святителя Луки, у ХІІ семестрі навчання проходило на базі "Луганського державного медичного університету імені Святителя Луки” з подальшим зарахуванням до  ФДБОЗ ВО “Ростовський державний  медичний університет” Міністерства охорони здоров`я РФ у якості екстерна для проходження проміжної державної підсумкової атестації.
За наслідком розгляду звернення позивача про визнання документа про освіту Міністерством освіти і науки України (відповідач) на підставі п. 9 пункту 3 Розділу 7 Порядку визнання здобутих  в іноземних закладах вищої освіти степенів  вищої освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти та науки України віл 05.05.2015 № 504, прийнято рішення про відмову у визнанні диплома спеціаліста від 24.06.2019 № 106124 37559 виданого на ім`я позивача Ростовським державним медичним університетом (м. Ростов-на-Дону, РФ), яке було оформлено у вигляді повідомлення щодо результатів процедури визнання в Україні іноземного документу про освіту від 17.10.2023 № 1/16049-23.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, дослідивши правомірність даного звільнення, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Визнання в Україні іноземних документів про вищу освіту здійснюється відповідно до Конвенції про визнання кваліфікації з вищої освіти в Європейському регіоні, ратифікованої Законом України Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні №1273-XIV від 03.12.1999 (далі – Конвенція) та міжнародних угод про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання.
За змістом статті 5 Розділу 6 Конвенції передбачено, що кожна сторона може зумовити визнання кваліфікації з вищої освіти, присуджених іноземними закладами освіти, які функціонують на її території, конкретними вимогами національного законодавства або окремими угодами, укладеними зі стороною, якій належать такі заклади.
Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулюються Законом України від 05.09.2017 №   2145-VIII «Про освіту» (далі – Закон №   2145-VIII).
Частиною 3 статті 82 Закону №2145-VIII установлено, що центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки проводить роботу, пов`язану із встановленням еквівалентності атестатів і дипломів, міжнародним визнанням навчальних курсів, кваліфікацій, вчених звань і наукових ступенів, крім випадків, передбачених спеціальними законами.
За положенням частини 1, 2 статті 7 Закону України від 01.07.2014 №1556-VII «Про вищу освіту» (далі - Закон №1556-VII), документ про вищу освіту видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню програму та пройшла атестацію.
Встановлюються такі види документів про вищу освіту за відповідними ступенями: диплом молодшого бакалавра; диплом бакалавра; диплом магістра; диплом доктора філософії/доктора мистецтва.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 13 Закону №1556-VII центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки затверджує за погодженням із Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти порядок  визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти та наукових ступенів і проводить процедуру їх визнання, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 1 статті 64 Закону №1556-VII установлено, що центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, зокрема, затверджує порядок визнання здобутих в іноземних закладах освіти документів про освіту.
Для визнання освітніх документів, виданих закладами освіти Російської Федерації, застосовується Угода між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання від 26.05.2000 (далі – Угода).
Статтею 13 Угоди встановлено, що ця Угода розповсюджується на документи державного зразка про освіту і вчені звання, що видаються на території держав Сторін, а також на документи державного зразка, що видаються установами освіти кожної із Сторін, що розташовані на території інших держав.
Відповідно до статті 5 Угоди академічна довідка, що видається вищими навчальними закладами України I і II рівнів акредитації та документ про освіту, який відображає обсяг і зміст отриманої освіти, що видається в Російській Федерації особам, які вступили на навчання по професійно-навчальним програмам середньої професійної освіти, але не завершили з різних причин повний курс навчання, дають право продовжувати навчання у вищих навчальних закладах України I і II рівнів акредитації і середніх спеціальних навчальних закладах Російської Федерації.
При цьому, згідно із положеннями статті 8 Угоди, диплом про одержання не менш ніж 5-річної вищої освіти очної форми навчання, що видається вищими навчальними закладами України III та IV рівнів акредитації, і свідчить про присвоєння випускнику відповідної кваліфікації спеціаліста, і диплом про вищу професійну освіту, що видається вищими навчальними закладами Російської Федерації, і свідчить про присудження випускнику кваліфікації спеціаліста, визнаються на території України і Російської Федерації еквівалентними при продовженні освіти, у тому числі в аспірантурі, і при влаштуванні на роботу відповідно до вказаних у них спеціальності і кваліфікації.
Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2022 № 355 “Про припинення дії міжнародних договорів в галузі освіти і науки з Російською Федерацією” денонсовано Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання, вчиненої 26.05.2000 у м. Москві, та Протоколу між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про внесення змін до Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання від 26.05.2000, вчиненого 28.01.2003 в м. Києві.
Колегія суддів зазначає, що на час отримання позивачем диплома спеціаліста вказана Угода була чинною.
Колегія суддів зазначає, що Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008 року, п. 59 рішення у справі “Мельниченко проти України” від 19.10.2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 року тощо.
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах “Пічкур проти України”, “Ілашку та інші проти Молдови та Росії” як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”.
Так, зобов`язання для сторін припиняють своє існування з 24.03.2022, що не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, які зберігаються і після припинення вказаної Угоди. 
Закон не має зворотної дії в часі. 
За сталою судовою практикою Верховного Суду, Денонсація Угоди означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань російської федерації у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.
Тобто у період навчання позивача вказана Угода була чинною та передбачала право громадянам держав - учасниць Угоди  врахування відповідного документу про освіту, набутого на території будь-якої з цих держав. За наявності чинних у період навчання особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки.
Колегія суддів зазначає, що процедура визнання в Україні здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти визначена Порядком №504.
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу ІІ Порядку №504 процедура визнання в Україні Документів здійснюється такими компетентними органами МОН – з метою працевлаштування та/або продовження навчання власника Документа на території України. Рішенням МОН підтверджується право власника Документа на продовження навчання та/або працевлаштування в Україні, про що видається Свідоцтво.
Пунктом 2 розділу V Порядку № 504 визначено, що процедура визнання Документа, окрім випадків, зазначених у пункті 3 цього розділу, складається з: 1) перевірки автентичності Документа та додатка до нього; 2) підтвердження статусу освітньої установи та/або Програми, за результатами якої виданий Документ; 3) оцінки кваліфікації або періоду навчання, зазначеної(го) в Документі, та встановлення еквівалентності освітньому або освітньо-професійному ступеню в Україні, академічних та/або професійних прав.
Отже, визнання документа про вищу освіту, здобуту за кордоном, можливе у разі відповідності такого документу вимогам Порядку № 504.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року справа №640/4574/20
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 розділу ІІ Порядку №504 процедура визнання в Україні Документів здійснюється такими компетентними органами МОН - з метою працевлаштування та/або продовження навчання власника Документа на території України. Рішенням МОН підтверджується право власника Документа на продовження навчання та/або працевлаштування в Україні, про що видається Свідоцтво.
Пунктом 2 розділу V Порядку №504 визначено, що процедура визнання Документа, окрім випадків, зазначених у пункті 3 цього розділу, складається з: 1) перевірки автентичності Документа та додатка до нього; 2) підтвердження статусу освітньої установи та/або Програми, за результатами якої виданий Документ; 3) оцінки кваліфікації або періоду навчання, зазначеної(го) в Документі, та встановлення еквівалентності освітньому або освітньо-професійному ступеню в Україні, академічних та/або професійних прав.
Отже, визнання документа про вищу освіту, здобуту за кордоном, можливе у разі відповідності такого документу вимогам Порядку № 504.
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №   504 документ про освіту (освітній документ) – документ, який містить дані власника документа про ступінь вищої освіти, фахову спеціалізацію або професійну перепідготовку випускника освітньої установи або засвідчують проходження періоду навчання.
Отже, документом про освіту є, зокрема, документ, який засвідчує проходження періоду навчання, у зокрема, довідка про період навчання.
При цьому, атестат про середню освіту є лише документом, який підтверджує факт отримання повної загальної середньої освіти, дає право на вступ до вищих навчальних закладів і не може бути підставою для зарахування особи відповідний курс вищого навчального закладу.
За приписами пункту 4 розділу V Порядку №504, перевірка автентичності здійснюється одним із таких способів: 1) перевірка наявності штампа Apostille , якщо у країні походження Документа він підтверджує автентичність документа, та перевірка реквізитів апостиля у відповідному реєстрі у разі наявності; 2) перевірка у реєстрі документів про освіту, якщо такий реєстр запроваджено країною походження Документа або освітньою установою, що його видала; 3) направлення запиту щодо додаткових відомостей про автентичність видачі поданих документів до відповідних офіційних органів та/або освітніх установ інших держав.
Якщо в країні походження Документа офіційно затверджений стандарт оформлення документів про освіту, здійснюється аналіз на відповідність такому стандарту поданого Документа.
Відповідно до положень розділу VI Порядку №504 ступені вищої освіти, присуджені освітніми установами, мають визнаватися компетентними органами, якщо немає суттєвої різниці між іноземною кваліфікацією, визнання якої запитує Заявник, та відповідною кваліфікацією в Україні, за винятком випадків, зазначених у пункті 2 цього розділу.
Компетентний орган на підставі висновку приймає одне з таких рішень, яке оформлюється в установленому законодавством порядку: про визнання Документа, на підставі якого Заявнику видається Свідоцтво; про відмову у визнанні поданого Документа, про що Заявнику направляється відповідне повідомлення із зазначенням підстав прийняття такого рішення.
Відповідно до пункту 2 розділу VI Порядку №504, рішення про відмову у визнанні поданого Документа приймається у разі, якщо: 1) документи видані освітніми установами, які не є офіційно визнаними в системі освіти держави, в якій вони функціонують; 2) документи видані філіями освітніх установ, якщо такі філії не є офіційно визнаними в системі освіти держави, на території якої вони провадять освітню діяльність цієї філії, якщо це передбачено законодавством іноземної країни; 3) документи не містять інформації про здобуття їх власником ступеня вищої освіти, фахову спеціалізацію або професійну перепідготовку, а також про періоди навчання, за якими йому надаються академічні та/або професійні права (продовження навчання та/або працевлаштування за фахом); 4) документи неправомірно видані освітньою установою іншої держави; 5) документи не є автентичними; 6) документи видані за результатами навчання за період, що становить менше ніж один академічний рік навчання; 7) документи видані за результатами навчання, під час якого загальна набрана кількість навчальних кредитів становить менше ніж 30 кредитів Європейської кредитної транспортно-накопичувальної системи (ЄКТС) (або їх еквіваленту кількість академічних годин); 8) документи не відповідають офіційно затвердженому стандарту оформлення документів про освіту, якщо такий стандарт прийнятий у державі, в якій функціонує освітня установа; 9) документи видані в результаті навчання за Програмою, яка не може бути співвіднесена з жодним ступенем вищої освіти, фаховою спеціалізацію, напрямом підготовки (спеціальності, кваліфікації) системи освіти України; 10) документи не визнаються в державі, якій належить освітня установа; 11) документи не містять повної інформації щодо змісту навчальної програми, що унеможливлює встановлення еквівалентності присвоєних за цими документами ступеню вищої освіти, фахової спеціалізації або професійної перепідготовки у системі освіти України; 12) встановлено, що документ про освіту одержаний на підставі неавтентичного документа про попередню освіту; 13) встановлено, що документ про освіту одержаний на підставі документа про попередню освіту, який не надавав його власнику відповідних академічних прав (якщо інше не передбачено законодавством країни походження документа про освіту).
Матеріали справи свідчать, що строк навчальної програми позивача  - 6 років. У відомостях про особу власника диплома у додатку до диплому спеціаліста зазначено, що попереднім  документом про освіту є  атестат про середню (повну) загальну освіту, 2010 року, у додаткових відомостях додатку зазначено, що засвоєння освітньої програми здійснювалося позивачем у державному закладі так званої “Луганської народної республіки” - Луганському державному  медичному університеті святителя Луки, у ХІІ семестрі навчання проходило на базі "Луганського державного медичного університету імені Святителя Луки” з подальшим зарахуванням до  ФДБОЗ ВО “Ростовський державний  медичний університет” Міністерства охорони здоров`я РФ у якості екстерна для проходження проміжної державної підсумкової атестації.
При цьому, посилання позивача на те, що вона до 2014 року навчалась у Державному закладу «Луганський державний медичний університет», суд не приймає, оскільки матеріали справи не містять підтвердження вказаних обставин, зокрема, довідки (академічної довідки, довідки про період навчання) яка б надавала її власнику відповідних академічних прав. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 46 Закону №1556-VII підставами для відрахування здобувача вищої освіти є переведення до іншого навчального закладу.
Особа, відрахована з закладу вищої освіти до завершення навчання за освітньою програмою, отримує академічну довідку, що містить інформацію про результати навчання, назви дисциплін, отримані оцінки і здобуту кількість кредитів ЄКТС. Зразок академічної довідки встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки (частина 1 статті 46 Закону№1556-VII).
Тобто, у випадку відрахування особи з вищого навчального закладу у зв`язку із її переведенням, такій особі видається академічна довідка, яка повинна містити інформацію про результати навчання за період навчання до відрахування, і така довідка є підставою для зарахування до іншого навчального закладу.
Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
За приписами статті 9 Закону №1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Як зазначалось, відповідно до статті 5 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання академічна довідка, що видається вищими навчальними закладами України I і II рівнів акредитації та документ про освіту, який відображає обсяг і зміст отриманої освіти, що видається в Російській Федерації особам, які вступили на навчання по професійно-навчальним програмам середньої професійної освіти, але не завершили з різних причин повний курс навчання, дають право продовжувати навчання у вищих навчальних закладах України I і II рівнів акредитації і середніх спеціальних навчальних закладах Російської Федерації.
Академічна довідка, що видається вищими навчальними закладами України III і IV рівнів акредитації та диплом про неповну вищу освіту, що видається в Російській Федерації, та документ про освіту, який відображає обсяг і зміст отриманої освіти, що видається в Російській Федерації особам, які вступили на навчання з професійно освітніх програм вищої освіти, але не завершили з різних причин повний курс навчання, дають право продовжувати освіту у вищих навчальних закладах України III і IV рівнів акредитації і у вищих навчальних закладах Російської Федерації.
Як вже зазначалось та підтверджено матеріалами справи, під час проходження процедури визнання іноземного документа про освіту позивача, було встановлено, що засвоєння освітньої програми здійснювалося позивачем у державному закладі так званої “Луганської народної республіки” - Луганському державному  медичному університеті святителя Луки, у ХІІ семестрі навчання проходило на базі "Луганського державного медичного університету імені Святителя Луки” з подальшим зарахуванням до  ФДБОЗ ВО “Ростовський державний  медичний університет” Міністерства охорони здоров`я РФ у якості екстерна для проходження проміжної державної підсумкової атестації.
Тобто позивач проходив навчання  саме у Луганському державному  медичному університеті святителя Луки так званої луганської народної республіки, який діє на тимчасово окупованій території України. 
Отже, у спірних правовідносинах, відсутня довідка (академічна, довідка про період навчання), навчального закладу утвореного відповідно до Конституції та законів України, посадові та службові особи якого на тимчасово окупованій території мають діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, яка б надавала її власнику відповідних академічних прав.
Таким чином, враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття рішення про визнання документа про вищу освіту позивача.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 18 жовтня 2022 року у справі №640/4574/20.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями  308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 р.  у справі  № 200/6765/23 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 22 січня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                                      Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                         І.Д. Компанієць

                                                                                                  А.В. Гайдар