ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2025 року                                 
м. Харків
справа № 638/13276/21
провадження № 22-ц/818/342/25 
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії - Пилипчук Н.П., Мамінї О.В.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова 03 листопада 2022 року постановлене у складі судді Аркатової К.В.,-
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за договором позики №20/09/17-9, у сумі 666755 грн 88 коп., з яких 136570 грн - сума основного боргу, 20226 грн 02 коп. - інфляційні збитки, 10113 грн 66 коп. - три проценти річних від простроченої суми, 499846 грн 82 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 20 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики №20/09/17-9, згідно умов якого відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в сумі 175570 гривень, що за курсом НБУ (1 долар США = 26,126436 грн), встановленим на день укладення цього договору, було еквівалентно 6720 доларів США. Усі умови договору позики між позивачем та відповідачем погоджені і викладені у договорі позики №20/09/17-9 від 20.09.2017. Факт укладення договору та отримання відповідачем коштів підтверджується наданою позивачеві розпискою від 20.09.2017. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 175570 грн, що еквівалентно 6720 доларів США по курсу НБУ на дату здійснення платежу. Кінцевий термін повернення боргу 20 листопада 2017 року. Протягом 2017-2019 років відповідач частково погасив борг за договором позики, а саме: відповідно до розписок від 15.12.2017 - 5000 грн; від 05.08.2018 - 10000 грн; від 12.09.2018 - 12000 грн; від 02.12.2018 - 2000 грн; від 08.03.2019 - 10000 грн. Всього за вказаний період відповідач погасив борг перед позивачем на загальну суму 39000 грн, що підтверджується відповідними розписками. 
Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова 03 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 20/09/17-9 від 20.09.2017 у сумі 666755 грн 88 коп., з яких 136570 грн- суми основного боргу, 20226,02 грн - інфляційних збитків, 10113,66 грн - три проценти річних від простроченої суми, 499846,82 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 49 337 грн 79 коп та суму сплаченого судового збору - 6667 грн 58 коп.
Рішення обґрунтовано тим, що позивач належні та допустимі докази на підтвердження існування між сторонами правовідносин договору позики, в той час як відповідач доказів належного виконання зобов`язання з повернення позики суду не надав. Заборгованість відповідача за договором позики становить 136 570 грн, тому відповідно до умов укладеного між сторонами договору та вимог ст.,ст. 549, 551 ЦК України та ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом та неустойку, що встановлена умовами договору. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах  ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду в частині задоволення позову про стягнення з відповідача інфляційних збитків у розмірі 20 226  грн 02 коп грн та пені у розмірі 499 846,82 грн за несвоєчасне виконання зобов`язання та стягнення витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову та стягненні витрат на правничу допомогу.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, у зв`язку з чим витрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Нараховані позивачем інфляційні збитки у сумі 20 226 грн 02 коп. не відповідають умовам укладеного між сторонами договору, чинному законодавству та практиці Верховного суду, а тому задоволенню не підлягають. Сторони домовились, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції можуть бути відновлені шляхом стягнення боргу в гривні у розмірі еквівалентному боргу в іноземної валюти, за курсом на час повернення боргу. Оскільки протягом періоду, за який позивач просив стягнути пеню діяв карантин, у період якого позичальник звільнявся від сплати штрафних санкцій за цим договором, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з нього пені.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу апелянт зазначив, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху» у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Рішення суду не оскаржується в частині стягнення суми основного боргу та 3% річних, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 20.09.2017 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики №20/09/17-9, згідно умов якого позикодавець (позивач) передав у власність позичальника (відповідача) грошові кошти в сумі 175570 гривень, що є еквівалентом 6720 доларів США, за курсом НБУ, встановленим на моменту укладення даного договору, а відповідач зобов`язався повернути позику в гривнях в еквіваленті 6720 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу не пізніше ніж через 2 місяці з моменту укладення договору, тобто до 20.11.2017. Сторони домовились, що позика є безпроцентною.
Факт отримання відповідачем визначеної договором суми грошових коштів підтверджено складеною ним 20.09.2017 розпискою.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.
Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17), а підстав для відступу від нього відсутні.
У справі, яка переглядається, зазначивши про необхідність повернення суми, еквівалентної 6 720 дол. США, сторони погодили, що одиницею виміру суми коштів, яка підлягає поверненню за цим зобов`язанням, є долар США. При цьому сторонами узгоджено графік повернення позичальником грошових коштів згідно з яким визначеною в договорі валютою платежу є гривня. 
Отже, належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами є повернення грошових коштів у національній валюті в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті. 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Колегія суддів зазначає, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
Судова колегія погоджується з доводами апелянта про те, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. 
Проте, не вважає, що зазначене правило є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат від простроченої суми боргу у розмірі 136 570 грн, що визначена позивачем не в еквіваленті до іноземної валюти. 
Згідно умов якого позикодавець (позивач) передав у власність позичальника (відповідача) грошові кошти в сумі 175570 гривень, що є еквівалентом 6720 доларів США.
Сторони не заперечують, що протягом 2017-2019 років відповідач частково погасив борг за договором позики, а саме повернув 39000 грн. 
Зі змісту позовної заяви та наданого позивачкою розрахунку вбачається, що позовні вимоги про стягнення 136570 грн заявлені без визначення загального розміру заборгованості в еквіваленті до іноземної валюти, а тому установивши, що свій обов`язок повернути кошти позивачу відповідач не виконав, суд обґрунтовано стягнув з відповідача інфляційні втрати від знецінення гривні від простроченої суми.
Разом з тим, судова колегія вважає обґрунтованими доводи апелянта стосовно відсутності правових підстав для стягнення з нього пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики за період з 26.08.2020 по 23.07.2021 у розмірі 499846,20 грн. 
Пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19", який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: "У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення".
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
З огляду на приписи пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, апеляційний суд вказує, що суд першої інстанції помилково не застосував вказані норми права та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми пені, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права.
Зазначений висновок відповідає висновкам Верховного Суду викладеним у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22.
Тому апеляційна скарга в частині оскарження рішення про стягнення пені підлягає задоволенню, а рішення суду в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу та їх розміру позивач надав суду договір про надання правової допомоги від 15.09.2020, укладений між ним та адвокатом Гупалом Р.М., додато до договору про надання правової допомоги від 20.08.2021, акт наданих адвокатом послуг від 26.08.2021. 
Суд дав належну оцінку зазначеним доказам та враховуючи те, що відповідач до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не звертався та доказів на підтвердження неспівмірності витрат на оплату послуг адвоката позивачів зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, витраченим ним часом, обсягом наданих ним послуг та ціною позову суду не надав, керуючись критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 49337,79 грн.
Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суду не спростовують. 
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки позовні вимоги задоволено на 25% то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12334,44 грн (49337,79 х 25%) витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та 1668,89 грн (6667,58х 25,03%) судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що апелянт, звертаючись до суду з апеляційною скаргою на судове рішення, сплатив 8001,10 грн судового збору. Апеляційна скарга задоволена на 96,11%. Таким чином, з позивача на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути 7689,85 грн (8001,10х96,11%) за подачу апеляційної скарги.
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1668,89 грн, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7689,85 грн, то відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 6020,06 грн (7689,85-1668,89) судового збору. 
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова 03 листопада 2022 року в частині задоволення позову про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання -скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині - відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції у розмірі 12349 (дванадцять тисяч триста сорок дев`ять)  грн 24 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 6020 (шість тисяч двадцять) грн 06 коп. судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 31 січня 2025 року.
Головуючий                                                                 О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                Н.П.Пилипчук

                                                                               О.В.Маміна