УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/2848/23 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О. 
Категорія 8 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Трояновської Г.С.
суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.
з участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 289/2848/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Кириленка О.О. у м. Радомишль,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив поділити житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до часток у праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та:
-виділити  ОСОБА_1  в натурі 1/3 частку вказаного домоволодіння в особисту приватну власність, як окремий об`єкт нерухомого майна: кухню площею 17,3 кв.м, ванну площею 2,7 кв.м, кімнату площею 17,7 кв.м, кімнату площею 12,8 кв.м., загальною площею 50,5 кв.м, житловою площею 30,5 кв.м, допоміжною (підсобною) площею 20,0 кв.м.;
- виділити ОСОБА_2 в натурі 2/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в особисту приватну власність, як окремий об`єкт нерухомого майна: кімнату площею 34,9 кв.м, веранду площею 18,7 кв.м, кухню площею 15,5 кв.м, кімнату площею 17,2 кв.м, коридор площею 4,3 кв.м, коридор площею 8,6 кв.м, веранду площею 5,2 кв.м, веранду площею 9,9 кв.м., разом площею 114,3 кв.м, з яких житлова (основна) - 52,1 кв.м, допоміжна (підсобна) - 15,5 кв.м та літні неопалювальні приміщення площею 46,7 кв.м., припинити право спільної часткової власності  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2  на вказане домоволодіння.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що йому на підставі ухвали Радомишльського районного суду Житомирської області від 31.10.2001 належить на праві власності 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а 2/3 частини вказаного будинку належать відповідачеві на підставі договору дарування від 30.12.2003 і рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18.12.2012. Вирішення питання щодо поділу житлового будинку в натурі шляхом добровільного укладення договору не вдається за можливе через небажання та ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 червня 2024 року позов задоволено. Поділено житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до часток у праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та виділено ОСОБА_1 в натурі 1/3 частку вказаного домоволодіння в особисту приватну власність, як окремий об`єкт нерухомого майна: кухню площею 17,3 кв.м, ванну площею 2,7 кв.м, кімнату площею 17,7 кв.м, кімнату площею 12,8 кв.м., загальною площею 50,5 кв.м, житловою площею 30,5 кв.м, допоміжною (підсобною) площею 20,0 кв.м.
Виділено ОСОБА_2 в натурі 2/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в особисту приватну власність, як окремий об`єкт нерухомого майна: кімнату площею 34,9 кв.м, веранду площею 18,7 кв.м, кухню площею 15,5 кв.м, кімнату площею 17,2 кв.м, коридор площею 4,3 кв.м, коридор площею 8,6 кв.м, веранду площею 5,2 кв.м, веранду площею 9,9 кв.м., разом площею 114,3 кв.м, з яких житлова (основна) - 52,1 кв.м, допоміжна (підсобна) - 15,5 кв.м та літні неопалювальні приміщення площею 46,7 кв.м.
Право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - припинено.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Реус Д.С. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність судового рішення нормам матеріального права та порушення процесуального права, просить його скасувати в частині виділу ОСОБА_2 в натурі 2/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в особисту приватну власність, та ухвалити в цій частині нове судове рішення – про відмову у задоволенні позову.
Зазначає, що на момент розгляду справи, ОСОБА_2 був власником 1/3 частини житлового будинку до складу якого входить: 2-І веранда площею 18,7 кв.м., 2 - 1 кухня площею 9,2 кв. м., 2 - 2 кімната площею 7,9 кв.м., та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , до складу якої входять: 3-1 кухня площею 15,3 кв.м.. 3-2 кімната площею 17,2 кв.м, 3- 1 коридор площею 4,3 кв.м., 3 - II коридор площею 8,6 кв.м., 3 - III веранда площею 9,9 кв.м., 3-IV веранда площею 5,2 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому як 1/3 частина будинку так і 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 є відокремленими частинами будинку та мають самостійні виходи із нього. Водночас судом першої інстанції перетворено його частку у спільному майні (була 1/3 частина будинку та 1/3 квартири) змінено на 2/3, більш того квартира АДРЕСА_2 увійшла до складу ідеальної частки 2/3.
Крім того вказує, що як позивач так і відповідач є власниками господарських будівель та споруд, тобто підсобних приміщень, таких як: сарай, літня кухня, погріб В, погріб А, ворота, колодязь та інше. Однак, при винесені рішення, судом першої інстанції спір, щодо розподілу даного нерухомого майна вирішено не було.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції відповідач визнав позовні вимоги. Доводи представника відповідача про те, що судом перетворено частку співвласника у майні (була 1/3 будинку та 1/3 квартири) змінено на 2/3, не доводять порушення його права, оскільки співвласником як 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13.12.2003 року, так і 1/3 ідеальної частини цього будинку, яка становить квартиру АДРЕСА_2 , на підставі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18.12.2012 року, є одна особа, а саме, відповідач ОСОБА_2 . У сукупності розмір часток відповідача складає 2/3 житлового будинку (1/3+1/3=2/3). Вказує, що відповідач не заперечує варіантів поділу спірного будинку, однак безпідставно вважає, що суд повинен був застосувати правила виділу частки житлового будинку, а не його поділу. Аргументи представника відповідача про те, що в результаті події збільшилася загальна площа житлового будинку на 4,5 кв.м., не є підставою для скасування законного по суті рішення, є допустимим у зв`язку з незначним відхиленням від ідеальної частки на користь відповідача. Оскільки у даній справі частка у праві спільної часткової власності при поділі зменшилася саме у позивача, на що він добровільно погодився без присудження йому компенсації, то право відповідача жодним чином не порушено.
Вказує, що доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не може здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке йому було виділено на підставі рішення суду, оскільки загальна і житлова площа, яка вказана судом не відповідає реальній /фактичні площі будинку є безпідставними та необгрунтованими, оскільки в силу п.9 ч.І ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості є самостійною підставою для державної реєстрації права власності. Доказів неможливості проведення державної реєстрації будинку на підставі судового рішення відповідачем не надано. 
На аргументи відповідача про те, що при поділі будинку не було здійснено поділу підсобних приміщень, зазначає, що предметом позову є поділ житлового будинку, а не домоволодіння з прибудинковими будівлями та спорудами, тому в силу принципу диспозитивності згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, на підставі ухвали Радомишльського районного суду Житомирської області від 31.10.2001  ОСОБА_1 є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається із реєстраційного посвідчення Житомирського обласного державного комунального підприємства по технічній інвентаризації від 24.01.2002 (а.с. 10).
ОСОБА_2 є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30.12.2003 № 3111 (а.с. 15). Зі змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку за вказаною адресою загальною площею 0, 1361 га із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, на якій розташовані один цілий житловий будинок житловою площею 72,5 кв.м, загальна площа – 159, 8 кв. м та погосподарські будівлі і споруди – гараж Л-1, літня кухня – В-1, льох н/н, хлів Б1, хлів Ж1, літня кухня В-1, льох Н/Н, хлів М-1, огорожа (а.с. 15).
Також, рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 18.12.2012 у справі №2/620/767/12 за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/3 ідеальну частку житлового будинку, яка становить квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2011 (а.с. 16-17).
Із технічного паспорту, виготовленого на замовлення  ОСОБА_1  15.03.2023 вбачається, що житловий будинок (садибного) типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , складається з наступних приміщень: кухні площею 17,3 кв.м, ванної площею 2,7 кв.м, кімнати площею 17,7 кв.м, кімнати площею 12,8 кв.м., що разом по частині №1 становить 50,5 кв.м, а також з кімнати площею 34,9 кв.м, веранди площею 18,7 кв.м, кухні площею 15,5 кв.м, кімнати площею 17,2 кв.м, коридору площею 4,3 кв.м, коридору площею 8,6 кв.м, веранди площею 5,2 кв.м, веранди площею 9,9 кв.м., що разом по частинам №2 та №3 становить 114,3 кв.м. (а.с. 19-25).
Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 фактично користується вищепереліченими приміщеннями частини №1, а відповідач приміщеннями частин №2 та АДРЕСА_2 , будинок має окремі виходи, окремі системи життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення), тобто зазначені приміщення відповідно до фактичного користування сторонами складають окремі об`єкти нерухомого майна, які відповідають розміру часток співвласників у праві власності. 
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просив поділити будинок в натурі.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
За змістом частин першої-другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.
Після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто становити окремий об`єкт нерухомого майна.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29 листопада 2023 року в справі № 761/28358/15-ц (провадження № 61-6663св23), від 10 травня 2023 року в справі № 154/3029/14-ц (провадження № 61-5044св21).
У постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року в справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20), поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між  усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, – тоді має місце поділ спільного майна.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). 
Судом встановлено що сторони є співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 ,  зокрема ОСОБА_1 належить 1/3 ідеальна частина у майні, а ОСОБА_4 – 2/3 ідеальних частин у майні.
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав від 04.08.2008, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 має загальну площу 164, 8 кв.м, житлову площу - 82, 6 кв.м та складається із наступного майна: житловий будинок А1, прибудова а2, ганок а3, веранда а 4, прибудова а5, прибудова а6, прибудова а7, сарай Б1, сарай В1, гараж Г1, літня кухня Д1, навіс Е1, літній душ Є1, навіс Ж1, навіс З1, туалет Л1, туалет М1, навіс Н1, сарай О1, погріб П1, ворота№1, ворота №2, ворота№3, паркан №4, паркан №5, паркан №6, ворота №7 (а.с. 13).
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просив поділити в натурі між співвласниками лише будинок. Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що до складу будинковолодіння входять також і надвірні споруди. Проте питання про їх поділ позивачем не ставилося. 
Разом із тим Верховний Суд у своїй у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12 (касаційне провадження № 61-4936св18) вказав, що учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, тому суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Вирішуючи спір та здійснивши поділ лише житлового будинку, місцевий суд не врахував наведені вище висновки Верховного Суду, що призвело до неправильного вирішення спору.
При цьому, питання про поділ господарських будівель та споруд ОСОБА_1 поставив на стадії апеляційного перегляду справи, про що свідчить зміст доповнення до відзиву на апеляційну скаргу.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час апеляційного перегляду справи стороною відповідача було подано копію технічного паспорту житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою:   АДРЕСА_1 виготовленого на замовлення ОСОБА_2 від 05.11.2024. Здійснивши аналіз наявних у справі копій технічних паспортів судом встановлено істотну розбіжність в технічній документації, яка досліджувалась судом першої інстанції, та крім того і господарських будівель та споруд.
З метою поділу домоволодіння (будинку і господарських споруд) призначається судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої судом розглядається найбільш оптимальний варіант поділу нерухомого об`єкта в натурі відповідно до розміру ідеальних часток у спільній частковій власності.
Такого доказу матеріали справи не містять. 
Сторонами також не досягнуто мирової угоди в порядку позасудового врегулювання спору.
Виходячи із наведеного колегія суддів, встановивши, що до складу будинковолодіння, розташованого  АДРЕСА_1 , входять також надвірні споруди, які є невід`ємною частиною майна у праві спільної часткової власності на будинковолодіння, проте не були предметом поділу при розгляді справи судом першої інстанції, а також те, що технічна документація, подана сторонами містить суттєві розбіжності щодо площі та майна за зазначеною адресою, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, що суперечить наведеній вище практиці Верховного Суду.
Відтак, доводи апеляційної скарги є частково обгрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення – про відмову у задоволенні позовних вимог згідно приписів ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24.12.2024.

Головуючий          Судді