УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/1988/24 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О. 
Категорія 80 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без виклику сторін) в м. Житомирі цивільну справу № 285/1988/24 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Літвин О.О. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила стягнути з ФОП  ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі наказу про звільнення за період з 09.08.2023 по 06.01.2024 у розмірі 33 344,41 грн та 10 000 грн моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала в трудових відносинах із ФОП  ОСОБА_2 31.07.2023 вона направила засобами поштового зв`язку рекомендованим листом із повідомленням заяву про звільнення з підстав, визначених п. 3 ст. 38 КЗпП України з долученням реквізитів банківського рахунку для проведення остаточного розрахунку, яку відповідач отримала 07.08.2023. 07.08.2023 ОСОБА_1 було повідомлено відповідача про її перебування на лікарняному з 31.07.2023. У вказаних заявах серед іншого, ОСОБА_1 просила направити їй на поштову адресу копію наказу про прийняття на роботу з копією відповідного повідомлення контролюючому органу, копію наказу про звільнення з роботи та письмове повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні. Проте вказані документи вона отримала лише 06.01.2024.
Зазначила, що у зв`язку із невиконанням законодавства про працю та грубим порушенням умов колективного договору, вона вимушена була звільнитися за власним бажанням, а невидача своєчасно копії запитуваних документів при звільненні позбавило її можливості працевлаштуватися в іншому місці або стати на облік в центрі зайнятості з метою отримання допомоги по безробіттю, внаслідок чого погіршився її емоційний стан та звичайний спосіб життя, чим завдано їй моральної шкоди в розмірі 10 000 грн з огляду на тривалість порушення.
Виходячи із наведеного, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що позивач вказувала, що не отримувала наказу про звільнення до надходження на її адресу, 06 січня 2024 року, даного документу поштою, хоча неодноразово зверталась до відповідача з цього приводу. З огляду саме на цю обставину позивачем було сформульовано позовні вимоги, які стосуються триваючого з 09.08.2023 по 06.01.2024 порушення відповідачем свого обов`язку надати відповідний документ. Жодних пропозицій і спроб з боку відповідача надати наказ про звільнення до 06.01.2024 не було, що підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось самою відповідачкою з огляду на зміст її повідомлення на електронну адресу позивачки від 09.09.2023, авторство якого відповідач визнала, і в якому нею зазначено, що копія запитуваних документів буде надано ОСОБА_1 саме поштою вже після 09.09.2023. Фактично відповідач визнала, що станом на 09.09.2023 наказ про звільнення, як документ не видавався.
Позивач вказала в ході своїх пояснень, що тривалий час не могла працевлаштуватись чи стати на облік в центр зайнятості без відповідного документу та була змушена обмежитись періодичним підробітком в населеному пункті за місцем проживання. На підтвердження цієї обставини було надано копію трудової книжки та її оригінал для огляду, яка містить запис про її взяття на облік з метою виплати допомоги по безробіттю лише 30.01.2024, тобто лише після виконання відповідачем свого обов`язку надати документ, який підтверджує припинення трудових відносин.
Відповідач в судовому засіданні також підтвердила обізнаність з приводу, як електронної адреси позивача, на яку остання могла отримати документи, так і про поштову адресу. Мотивів ненаправлення копії наказу поштою до січня 2024 року відповідач не пояснила.
Будь-які згадки про відмову від отримання наказу про звільнення у повідомленні від 09.09.2023 відсутні, останні були сформульовані, як і сам акт відмови, відповідачем виключно після відкриття провадження по справі № 285/1988/24 в 2024 році, а свідками виступили зять ОСОБА_2 та працівник, яка досі перебуває в її підпорядкуванні.
Крім того, як підтвердила відповідач в судовому засіданні, саме повідомлення з копією наказу про звільнення в січні 2024 року було направлено позивачу з огляду на отримання від суду в грудні 2023 року позовної заяви по іншій справі (№ 285/7633/23) де була вимога про зобов`язання ФОП ОСОБА_2 видати наказ про звільнення, а третьою особою була зазначено Житомирський обласний центр зайнятості.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Вважає висновки суду першої інстанції законними і обгрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказала, що роботодавець при звільненні не видав їй копію наказу про звільнення, а тому вона має право на виплату середнього заробітку згідно положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно із приписами ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
У справі, що переглядається судом встановлено, що з 2015 року ОСОБА_1 працювала у відповідача, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , продавцем продовольчих товарів на підставі письмового договору, без внесення відповідних відомостей до її трудової книжки, яка увесь час зберігалась у неї, останній запис в якій датований 26.04.2015 про закінчення виплат допомоги по безробіттю, що не заперечується сторонами.
31.07.2023 ОСОБА_1 надіслала на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заяву, в якій серед іншого просила її звільнити з роботи за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП з 09.08.2023 із зазначенням банківського рахунку для проведення із нею остаточного розрахунку при звільненні (а.с. 10).
Із копії результатів пошуку за трек-номером поштового відправлення вбачається, що ОСОБА_2 отримала зазначену заяву 07.08.2023 (а.с. 11).
07.08.2023 ОСОБА_1 надіслала на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заяву, в якій просила серед іншого направити на її поштову адресу копію наказу про звільнення з роботи та письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні (ст. 116) та інші документи (а.с. 12), яку отримано адресатом 08.08.2023, про що свідчать копії результатів пошуку за трек-номером поштового відправлення (а.с. 13).
З 31.07.2023 по 09.08.2023 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.
Наказом №2 від 09.08.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади продавця продовольчих товарів, за власним бажанням 09.08.2023 за п.3 ст.38 КЗпП (підстава: заява ОСОБА_1 від 31.07.2023) (а.с. 20).
Звертаючись із позовом ОСОБА_1 стверджувала, що відповідач не видала їй наказ про звільнення з роботи у день звільнення.
Заперечуючи щодо задоволення позову, сторона відповідача наголошувала, що ОСОБА_1 була ознайомлена із наказом про звільнення 12.08.2023 в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в приміщенні магазину , в якому позивач працювала продавцем, проте відмовилася отримати вказаний наказ, про що складено акт про відмову від підписання та взяття наказу про звільнення, який долучено до матеріалів справи (а.с. 60). 
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були допитані як свідки та підтвердили наведені вище обставини. Вказані свідки приведені до присяги свідка та попереджені про кримінальну відповідальність судом.
При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи представника позивача про те, що відповідач зобов`язана була направити ОСОБА_1 на поштову адресу копію наказу про звільнення, оскільки такий вона намагалась вручити їй особисто, проте позивач відмовилась від його отримання.
Разом із тим, в подальшому, 03.01.2024 ФОП ОСОБА_2 повторно направлено копію наказу №2 від 09.08.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та повідомлення про нараховані суми, належні працівнику при звільненні від 09.08.2023, які ОСОБА_7 отримала 06.01.2024 (а.с. 18-21).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що: "Верховний Суд вказав, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором".
Виходячи із наведеного, встановивши, що роботодавець ФОП  ОСОБА_2 видавши наказ №2 про звільнення ОСОБА_1 , намагалася особисто вручити його останній, проте ОСОБА_1 відмовилася від його отримання, у зв`язку із чим в подальшому відповідач направила на поштову адресу відповідні документи, тому в діях відповідача відсутня вина щодо невручення наказу про звільнення у день звільнення позивача. Відтак відсутні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Оскільки судом першої інстанції не встановлено порушення трудових прав позивача з боку відповідача (роботодавця), тому місцевий суд правильно вказав на відсутність підстав для задоволення її похідних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 не заслуговують на увагу з огляду на мотиви, викладені в рішенні суду першої інстанції та спростовуються матеріалами справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
З огляду на наведене рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволенні.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий  Судді