Справа № 348/2015/24 
Провадження № 22-ц/4808/295/25 
Головуючий у 1 інстанції Максименко О. Ю. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Струтинської Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Семківа Миколи Несторовича на рішення Надвірнянського районного суду від 19 грудня 2024 року, ухвалене в складі судді Максименко О.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування 1/2 частки виконаного зобов`язання,
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування 1/2 частки виконаного зобов`язання.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.11.2001 року вони з ОСОБА_2 уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Ця квартира була надана йому як інваліду, а в подальшому на підставі Розпорядження №4676 від 14.09.2004 приватизована спільно.
В 2006 році він з відповідачкою вирішили продати вищевказану квартиру та купити двокімнатну. 21.02.2006 року ним було укладено договір купівлі продажу квартири по АДРЕСА_2 . Вказану квартиру було придбано шляхом укладення кредитного договору від 21.02.2006 року та договору іпотеки від 22.02.2006 року, які були оформлені тільки на позивача і за якими виникло зобов`язання щодо погашення кредиту. Погашення кредиту відбулось за рахунок власних коштів, отриманих внаслідок продажу особистої власності, а саме: квартири по АДРЕСА_1 .
У 2024 році відповідачка вирішила розірвати з ним шлюб та провести поділ майна. Рішенням Надвірнянського районного суду від 16.07.2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було задоволено частково та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 . У вказаній справі встановлено, що відповідно до копії Кредитного договору №IFN0GK00000026 від 22.02.2006 року АТ «Приват Банк» надав ОСОБА_1 кредит для придбання житла у розмірі 24000,00 доларів США, а також 3545,10 доларів США на сплату страхових платежів. Для забезпечення виконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором було укладено договір про передачу в іпотеку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та накладено заборону відчуження на цю квартиру. У тексті кредитного договору вказано, що ОСОБА_2 надала згоду на укладення ОСОБА_1 кредитного договору, а також на надання ним у заставу/іпотеку банку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності з ним, у тому числі і квартири АДРЕСА_3 . Згідно з копією договору купівлі-продажу від 23.06.2006 року сторони, які на момент вчинення правочину були власниками квартири АДРЕСА_4 , продали цю квартиру за 68175,00 гривень.
Позивач стверджував, що з лютого 2006 року до цього часу всі платежі за кредитним договором проводились виключно ним. Залишок боргу за кредитним договором складає 58618 грн. 39 коп. Розмір кредиту - 24000 доларів США плюс відсотки за користування. Станом на 17.10.2016 року ним було сплачено 15500 доларів США тіла кредиту, залишився залишок в розмірі 8500 доларів США, який було переведено в гривневий, що склало 214829,41 грн. За період з жовтня 2016 року по теперішній день ним сплачено 156211,02 грн. Вказував, що курс НБУ станом на 01.08.2024 року складає 41,0063. За цих обставин загальна сума тіла кредиту, виплаченого ним на теперішній час становить 15500 х 41,0063 +156211,02 = 791808,67 грн., 1/2 від чого - 395904,33 грн. Борг за кредитним договором складає 58618 грн. 39 коп.
Посилаючись на зазначене, просив стягнути на свою користь з відповідача 425213,52 грн. на відшкодування 1/2 частини виконаного зобов`язання за Кредитним договором №IFN0GK00000026 від 22.02.2006 року (395904,33 грн. 1/2 виплаченого тіла кредиту + 29309,19 грн. 1/2 боргу за кредитним договором), а також судові витрати.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 19 грудня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1710 грн. в рахунок відшкодування 1/2 частини виконаного зобов`язання за Кредитним договором №IFN0GK00000026 від 22.02.2006 року, а також понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 60 грн., а всього 1770 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 17 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 7968 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Семків М.Н. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин справи.
Зокрема, вважає, що рішення суду першої інстанції суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеній у п. 61 постанови від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, яка погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 27 квітня 2016 року у справі №537/6639/13-ц (провадження №6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі №334/5907/14-ц (провадження №6-539цс16), що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. А згідно п. 66 вказаної постанови якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.
Вказує, що рішенням Надвірнянського районного суду від 16.07.2024 року у справі №348/595/24 задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про поділ майна подружжя, і в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 . У вказаній справі встановлено, що 21.02.2006 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку було зареєстроване за ним, іпотечне обтяження та заборона відчуження накладені на вказану квартиру 22.02.2006 року. Відповідно до Кредитного договору №IFN0GK00000026 від 22.02.2006 року АТ КБ «Приват Банк» надав позивачу кредит для придбання житла у розмірі 24000,00 доларів США, а також 3545,10 доларів США на сплату страхових платежів. Для забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором було укладено договір про передачу вищевказаної квартири в іпотеку. У тексті кредитного договору вказано, що ОСОБА_2 надала згоду на укладення позичальником ОСОБА_1 кредитного договору, а також на надання ним у заставу/іпотеку банку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності з позичальником, у тому числі і квартири АДРЕСА_3 .
Відтак, у вказаній справі було проведено поділ майна подружжя. Однак праву відповідача на 1/2 частину спірної квартири кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього нерухомого майна. Питання поділу боргових зобов`язань, які виникли в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, не було предметом розгляду вказаної справи.
Зазначає, що вказана квартира до розлучення та поділу майна була об`єктом спільного майна подружжя, придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позивачем, оплату кредиту здійснено згідно до письмових доказів лише позивачем. У 2024 році відповідачка вирішила розірвати з позивачем шлюб та провести поділ майна. Однак непогашене зобов`язання за кредитним договором має бути враховано при поділі майна подружжя, оскільки у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.
Вказує, що з лютого 2006 року до моменту звернення з позовом до суду всі платежі за кредитним договором проводились виключно позивачем. За його підрахунками ним сплачено за вказаний період 791808,67 грн., 1/2 від чого складає 395904,33 грн. Залишок боргу за кредитним договором на момент звернення до суду з позовом складає 58618 грн. 39 коп., 1/2 від чого складає 29309,19 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача 425213,52 грн. (395904,33 грн. + 29309,19 грн.).
Також зазначає, що суд стягнув з відповідача на користь позивача тільки 60 грн. понесених витрат на правову допомогу, а з позивача на користь відповідача - 7968 грн. витрат на правову допомогу, що є необґрунтованим з огляду на складність справи, у якій проведено два судові засідання, а також стан здоров`я позивача, який є особою з інвалідністю другої групи.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути на користь позивача судові витрати понесені на правову допомогу та відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, понесених відповідачем.
Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає вимоги апеляційної скарги безпідставними. Зазначає, що згідно виписки по кредиту його погашення здійснюється з 21.03.2006 року, остання операція зафіксована 25.04.2024 року на суму 3420 грн. Рішенням Надвірнянського районного суду від 20.03.2024 року, яке набрало законної сили 23.04.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. І цим рішенням не встановлено припинення шлюбних відносин між сторонами до розірвання шлюбу.
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.07.2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, встановлено, що сторони з 08.11.2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі, та під час шлюбу (21.02.2006 року) за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на спірну квартиру, яку він придбав на підставі договору купівлі-продажу за кредитні кошти. Кредитний договір було укладено з відповідачем, однак вказаний договір був укладений в інтересах сім`ї. Як відповідач, так і позивач мали доходи, що становили сімейний бюджет, з якого здійснювали погашення кредиту.
Вказує, що станом на 23.04.2024 року (момент припинення між сторонами шлюбних відносин) згідно графіку погашення кредиту заборгованості за кредитним договором не було. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про погашення кредитних зобов`язань у період з 21.02.2006 року по 23.04.2024 року за рахунок спільного сімейного бюджету.
Також звертає увагу на постанову Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18, відповідно до якої наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.
У своїй позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач вказує, що борг за кредитним договором на час звернення до суду складає - 58618,38 грн. І якщо виходити із положень ст. 544 ЦК України, лише після повного виконання вказаного зобов`язання у позивача виникне право стягнення у відповідача половини від виконаного солідарного зобов`язання.
Вказує, що до позовної заяви позивачем було надано докази сплати ним після розірвання шлюбу заборгованості за кредитним договором на суму 3420 грн. Тому суд дійшов правильного висновку про стягнення з неї половини саме з цієї суми - 1710 грн.
Також вважає, що судом правильно вирішено питання відшкодування судових витрат у справі, в тому числі з урахуванням ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта – адвокат Семків М.Н. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Представник відповідача – адвокат Куций О.С. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, враховуючи таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, за Договором купівлі-продажу квартири від 21.02.2006 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 9).
Відповідно до копії Кредитного договору №IFN0GK00000026 від 22.02.2006 року ОСОБА_1 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» кредитні кошти готівкою у розмірі 24000 доларів США на придбання житла та у розмірі 3545,10 доларів США на сплату страхових платежів. ОСОБА_2 надала згоду на отримання позичальником кредитних коштів, а також на заставу/іпотеку належного їй на праві власності майна, в тому числі 2-кімнатної квартири, місцезнаходження якої: АДРЕСА_2 (а.с. 10-11).
Додатковою угодою №1 від 24.10.2016 року до Кредитного договору №IFN0GK00000026 від 22.02.2006 року змінено валюту кредиту за договором з долара США на гривню (а.с. 102-104).
Згідно виписки по вказаному кредиту за період 01.02.2006 року - 01.05.2024 року погашення кредиту здійснюється з 21.03.2006 року. Остання операція зафіксована 25.04.2024 року (а.с. 12-28).
Рішенням Надвірнянського районного суду від 20.03.2024 року шлюб, зареєстрований 08.11.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано. Рішення набрало законної сили 23.04.2024 року (а.с. 56-57).
Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_2 , остання офіційно працевлаштована з 01.12.2000 року (а.с. 58-60).
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.07.2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. В порядку спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 4-7).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач  ОСОБА_1  має право на половину сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, оскільки ним не доведено факту погашення кредиту під час перебування у шлюбі за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком. Згідно виписки по кредиту позивач після 23.04.2024 року (дата набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу) здійснив один платіж на суму 3420 грн., і саме з цієї суми підлягає стягненню 1/2 її частина з відповідача на користь позивача.Витрати на правову допомогу, понесені позивачем та відповідачем, підлягали розподілу відповідно до розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, враховуючи таке.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц.
Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники (постанова Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі №331/3069/19). Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна.
Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого з подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.
Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №712/6574/16-ц (провадження №61-17824св18).
Отже, праву на спільну сумісну власність на майно кореспондується боргове зобов`язання – повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього майна.
Для правильного вирішення справи необхідно встановити, яка частина кредиту погашена за час шлюбу, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їхнього спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань (схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №754/11103/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 дійшов висновку, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.
У постанові від 12.06.2023 року у справі №712/8602/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку: «Встановивши, що кошти за укладеним під час шлюбу договором кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири, та взявши до уваги те, що заборгованість за кредитним договором під час перебування сторін у шлюбі погашалася щомісячно, доказів сплати на користь банку позичальником ОСОБА_6 виключно особистих коштів у період перебування сторін у шлюбі не надано, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 половини суми коштів, сплачених останнім за кредитним договором після розірвання шлюбу.»
Позивач ОСОБА_1 у позові та в апеляційній скарзі посилається на те, що він одноособово повертає кредит, отриманий на придбання квартири; з лютого 2006 року до моменту звернення з позовом до суду всі платежі за кредитним договором проводились виключно ним. За його підрахунками ним сплачено за вказаний період 791808,67 грн., 1/2 від чого складає 395904,33 грн. Залишок боргу за кредитним договором на момент звернення до суду з позовом складає 58618 грн. 39 коп., 1/2 від чого - 29309,19 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача 425213,52 грн. (395904,33 + 29309,19).
Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідач вказувала, що у період перебування сторін у шлюбі кредит сплачувався позивачем, який є стороною кредитного договору, однак за рахунок їхніх спільних коштів, оскільки кожен з них працював, що також встановлено рішенням Надвірнянського районного суду від 16.07.2024 року у справі про поділ майна подружжя.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.07.2024 року у справі №348/595/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили 23.08.2024 року, встановлено, що «сторони з 08.11.2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу (21.02.2006 року) за відповідачем було зареєстроване право власності на спірну квартиру, яку він придбав на підставі договору купівлі-продажу. Дану квартиру було придбано за кредитні кошти. Кредитний договір було укладено з відповідачем, однак вказаний договір був укладений в інтересах сім`ї, оскільки позивач надала згоду на його укладення, а також на передачу спільного майна в іпотеку для забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. Як відповідач, так і позивач мали доходи, що становили сімейний бюджет, з якого здійснювали погашення кредиту. Незважаючи на те, що позивач заробляла менше, вона з метою покращення житлових умов разом з відповідачем зазнавала певних фінансових обмежень, які б були недоцільними якби сторони не вирішили придбати спірну квартиру.»
Отже, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.07.2024 року встановлено обставини, які не доказуються у цій справі, а саме, що кошти за укладеним за час шлюбу договором кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання спірної квартири, а погашення кредитної заборгованості здійснювалося зі спільного сімейного бюджету сторін.
Відповідач, крім набуття у власність 1/2 частини цієї квартири, набула зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми, оскільки кредитний договір, укладений в інтересах сім`ї, створює обов`язки для обох з подружжя.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту погашення зобов`язань за кредитним договором за особисті кошти, рішенням суду від 16.07.2024 року встановлено, що погашення кредитної заборгованості здійснювалося зі спільного сімейного бюджету сторін.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що оплату кредиту здійснено згідно до письмових доказів лише позивачем, колегія суддів відхиляє, оскільки таким доводам суд першої інстанції дав належну оцінку, правильно встановивши, що вони є недоведеними.
Судом встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду від 20.03.2024 року, яке набрало законної сили 23.04.2024 року, шлюб між сторонами розірвано. При цьому, цим рішенням у розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України не встановлено припинення шлюбних відносин між сторонами до розірвання шлюбу, у зв`язку із чим суд першої інстанції правильно вважав, що погашення кредитних зобов`язань здійснювалося за рахунок спільного сімейного бюджету.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 31 січня 2024 року у справі №638/18499/18-ц.
Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на половину сплачених ним після розірвання шлюбу (після 23.04.2024 року) коштів в рахунок погашення кредиту, оскільки ним не доведено факту погашення кредиту під час перебування у шлюбі за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком.
Згідно виписки по кредиту позивач після 23.04.2024 року (дата набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу) здійснив один платіж на суму 3420 грн. Тому саме з цієї суми підлягає стягненню 1/2 її частина з відповідача на користь позивача.
З огляду на викладене, судом вірно частково задоволено позов, що відповідає вищевказаним нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеній у пунктах 61, 66 постанови від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки правові висновки, висловлені у зазначеній постанові враховані судом при розгляді цієї справи.
Що стосується доводів апеляційної скарги про необґрунтованість розподілу між сторонами понесених витрат на правову допомогу, з огляду на складність справи, у якій проведено два судові засідання, а також стан здоров`я позивача, який є особою з інвалідністю другої групи, то колегія суддів зазначає наступне.
Судом встановлено, що на підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт стороною позивача надано: Договір №01 про надання правової допомоги від 09.09.2024 року, розрахунок судових витрат та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 02.10.2024 року на суму 15000 грн. (а.с. 85).
На підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт стороною відповідача надано: Договір №117 про надання правової допомоги від 27.08.2024 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, квитанцію про сплату грошових коштів №051/2024 від 09.09.2024 на суму 8000 грн. (а.с. 61-63).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями частин 4-6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Сторона позивача не заявляла клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тому у місцевого суду не було таких підстав.
Враховуючи часткове задоволення позову (відсоток задоволення складає 0,0040), суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача 60 грн. понесених витрат на правову допомогу (15000 грн. х 0,0040), а з позивача на користь відповідача - 7968 грн. витрат на правову допомогу, що відповідає відсотку відмовлених позовних вимог (8000 грн. х 0,996 (відсоток відмовлених позовних вимог)).
Отже, з урахуванням ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд правильно розподілив витрати на правову допомогу, понесені сторонами у справі, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усе вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Доводи, викладені в апеляційній скарзі правильних висновків суду не спростовують. Тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Семківа Миколи Несторовича залишити без задоволення.
Рішення Надвірнянського районного суду від 19 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:                                                                 О.О. Томин
Судді:                                                                 І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.