ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
28 січня 2025 року
м. Харків
справа № 643/6719/24
провадження № 22-ц/818/1194/25;
провадження № 22-ц/818/1291/25
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Маміної О.В.,
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Смелянець К.І.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 — адвоката Одинцової Валерії Ігорівни на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року та ухвалу Московського районного судум. Харкова від 09 грудня 2024 року, постановлені у складі судді Довготько Т.М.,-
в с т а н о в и в :
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Харченка Костянтина Сергійовича про залишення позову без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України відмовлено. Позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Одинцової Валерії Ігорівни про відшкодування репутаційних та іміджевих втрат відмовлено. 
Ухвалою Московського районного судум. Харкова від 09 грудня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Одинцової Валерії Ігорівни про компенсацію судових витрат, пов`язаних з розглядом справи відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями представник ОСОБА_2 адвокат Одинцова Валерія Ігорівна подала апеляційні скарги, в яких просить ухвалу суду від 25.11.2024 року скасувати в частині відмови в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Одинцової В.І. про відшкодування репутаційних та імеджевих втрат, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити зазначене клопотання в повному обсязі, в іншій частині ухвала суду не оскаржується; ухвалу суду від 09.12.2024 року скасувати та заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду від 25 листопада 2024 року обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала не містить мотивів, на підставі яких суд дійшов до висновків про відмову у задоволені заяви. Вказує, що між сторонами не було спору і звернення до суду із даним позовом є зловживанням правом по відношенню до відповідача. Справа розглядалась судом тривалий час, чим завдано відповідачці з боку позивачки негативний вплив на репутацію та імідж, як ландшафтного дизайнера.
Апеляційна скарга на ухвалу суду від 09 грудня 2024 року обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала не містить мотивів на підставі яких суд дійшов до висновків про відмову у задоволені заяви. Вказує, що між сторонами не було спору і звернення до суду із даним позовом є зловживанням правом по відношенню до відповідача. Справа розглядалась судом тривалий час, на підставі чого відповідачка повинна була звертатись до послуг адвоката, що призвело до витрат які вона понесла безпідставно, тому просить стягнути їх із позивачки, оскільки стороною позивача було безпідставно ініційовано розгляд даної справи.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга на ухвалу суду від 25.11.2024 року не підлягає задоволенню, а на ухвалу суду від 09.12.2024 року підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвала суду від 25.11.2024 року в частині залишення позову без розгляду не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.
Відмовляючи у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Одинцової Валерії Ігорівни про відшкодування репутаційних та іміджевих втрат суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, за яких можна вважати, що дії призвели до понесення репутаційних та іміджевих втрат витрат відповідачем. Відповідачем та його представником не надано суду належних доказів на підтвердження того, що позивачем допущено зловживання процесуальними правами.
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 25.06.2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відтак, законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов у вказаній редакції ЦПК України, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.
Добросовісні дії позивача, спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.
Необхідною умовою для застосування частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду є встановлення факту вчинення позивачем необґрунтованих дій.
Під такими діями слід розуміти завідомо безпідставне та/або штучне ініціювання судового провадження, тощо.
При цьому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач у такому випадку повинен надати суду вмотивоване та підтверджене доказами клопотання про компенсацію відповідних витрат із зазначенням, у чому саме полягають відповідні необґрунтовані дії позивача, а суд встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим Конституцією України та є безумовним доступом до правосуддя, незалежно від обґрунтованості позову.
Звертаючись до суду з позовом, позивач самостійно визначає у позовній заяві яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та указує, які дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається у позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги
Аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 12 червня 2020 року у справі № 906/775/17, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18.
Наявність порушених, не визнаних або оспорених прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, та визначення осіб, якими такі права були порушені, встановлюється судом за наслідками розгляду справи по суті на підставі наданих сторонами доказів.
Звертаючись до суду з указаною заявою, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Одинцова В.І. зазначала, що ОСОБА_1 звернулася до суду із завідомо безпідставним позовом, вона ні разу не з`явилася у судові засідання, діяла недобросовісно, протидіяла правильному та швидкому вирішенню спору, демонструючи цим свою недобросовісність.
Зазначила, що внаслідок звернення до суду відповідачка зазнала репутаційних та іміджевих втрат.
Відповідно до вимог ч.5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Репутаційні та іміджеві втрати не є судовими витратами та не підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому ст.142 ЦПКУ України.
Проте відповідач не позбавлений можливості захистити свої права шляхом звернення до суду із відповідним позовом.
Доводи апеляційної скарги висновків суду в оскаржуваній частині не спростовують.
Щодо оскарження ухвали суду першої інстанції від 09.12.2024 року, судова колегія зазначає наступне.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Одинцової Валерії Ігорівни про компенсацію судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт залишення позовної заяви без розгляду не свідчить про недобросовісність поведінки позивачів, та не є безумовною підставою для покладання на них обов`язку компенсації понесених відповідачем судових витрат. З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини п`ятої ст.142 ЦПК України та відмовив в задоволені вказаної заяви.
З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитись не може, виходячи з наступного.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 25.06.2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
28.06.2024 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду без повідомлення (виклику) сторін.
10.07.2024 року представником відповідачки адвокатом Одинцовою В.І. подано відзив на позовну заяву разом із доказами на підтвердження своїх доводів та заява із доказами щодо понесених судових витрат (а.с. 64-83).
11.07.2024 року справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 07.08.2024 року.
У судове засідання 07.08.2024 року – представник відповідача з`явився, розгляд справи відкладено на 07.10.2024 року, за клопотанням представника позивача.
У судове засідання 07.10.2024 року представник відповідача з`явився, розгляд справи відкладено на 28.10.2024 року, у зв`язку із неявкою позивачки та її представника.
Представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи(а.с. 141-159).
У судове засідання 28.10.2024 року представник відповідача з`явився, розгляд справи відкладено на 25.11.2024 року, у зв`язку із неявкою позивачки та її представника.
25.11.2024 року представник відповідача з`явився.
Представник позивача подав заяву про залишення позову без розгляду.
Ухвалою суду від 25.11.2024 року позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача.
03.12.2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Одинцова В.І. звернувся до суду першої інстанції із заявою про компенсацію судових витрат пов`язаних з розглядом справи, витрат на правничу допомогу. В якій просить стягнути 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, посилався на ч.5 ст.142 ЦПК України.
Згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Тобто, стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема у разі закриття провадження у справі, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.
Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Разом із цим, закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення, яке само по собі не підтверджує наявність необґрунтованих дій позивача.
Для стягнення на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від: 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18; Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року в справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року в справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року в справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року в справі № 820/4347/17, від 18 березня 2020 року в справі № 280/5628/18.
Залишення позову без розгляду сторони у справі не оспорюють.
Згідно ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч.3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно приписів ч.5 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Тобто, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що зазначені витрати він поніс внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно частини 9 статті 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Виходячи із правового аналізу зазначених вище норм Закону вбачається, що обов`язковою умовою для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, є зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони.
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними права дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи, має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України вбачається, що необґрунтовані дії позивача, як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою позивача та його представника без поважних причин.
21.11.2024 року представником позивачки адвокатом Харченко К.С. подано клопотання про залишення позову без розгляду згідно вимог п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, яку залишено без задоволення. Проте ухвалою від 25.11.2024 року позов залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.
При таких обставинах позивач, пред`явивши позов, який в подальшому просив залишити без розгляду та у судове засідання не з`явився, діяв недобросовісно, у зв`язку із чим відповідачка вимушена була понести витрати, пов`язані із наданням їй правової допомоги.
З огляду на викладене висновки суду першої інстанції про відсутність необґрунтованих дій позивача є помилковими.
Разом із тим, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Разом із заявою про компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, представник надала суду договір про надання правової допомоги , укладений між нею та адвокатом Одинцовою В.І. від 02 березня 2024 року, Додаткову угоду №1 від 01.07.2024 року до Договору про надання юридичних послуг б/н від 02.03.2024 року, рахунок фактуру на суму 4000, 00 грн, Акт №1 прийому-передачі наданих послуг професійної правничої допомоги від 07.07.2024 року, Детальний опис №1, Платіжна інструкція №608155080 від 07.07.2024 року на суму 4000, 00 грн, Додаткову угоду №2 від 05.08.2024 року до Договору про надання юридичних послуг б/н від 02.03.2024 року, рахунок фактуру на суму 6000, 00 грн, Акт №2 прийому-передачі наданих послуг професійної правничої допомоги від 06.10.2024 року, Детальний опис №2, Платіжну інструкцію №621425497 від 07.08.2024 року на суму 6000, 00 грн.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав щодо стягнення з позивача на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України компенсації здійснених відповідачем витрат на правову допомогу, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок зловживанням процесуальними правами позивачем та його представником.
Отже судова колегія доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн, за фактично надані адвокатом послуги.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія приходить до висновку, що ухвалу суду першої інстанції від 25.11.2024 року в частині відмови в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Одинцової В.І. про відшкодування репутаційних та іміджевих втрат підлягає залишенню без змін; ухвала суду першої інстанції від 09.12.2024 року про відмову в стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, підлягає скасуванню із частковим задоволенням зазначених вимог.
Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.376, ст. 381-384, 389 ЦПК України суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 — адвоката Одинцової Валерії Ігорівни на ухвалу суду Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року - залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2024 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 — адвоката Одинцової Валерії Ігорівни на ухвалу суду Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року – задовольнити частково.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року – скасувати, та ухвалити нову.
Клопотання представника ОСОБА_2 — адвоката Одинцової Валерії Ігорівни про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                               О.В. Маміна
Судді:                                                                       Н.П. Пилипчук
О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 29 січня 2025 року.