ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року	Львів	Справа № 260/6867/24 пров. № А/857/31269/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання :                     Демидюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Дору Ю.Ю. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Закарпатській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення,

                                                    в с т а н о в и в :

30.10.2024 Головне управління ДПС у Закарпатській області (далі - ГУ ДПС, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ВПВР, відповідач) (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 ), в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Н.В.Місник від 10.10.2024 у виконавчому провадженні №71772451 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Головним управлінням своєчасно, в межах вказаних у вимозі державного виконавця строків, проінформовано про причини неможливості своєчасного виконання на даний час вказаного додаткового судового рішення, оскільки наявна проблема, яким чином скласти відповідну довідку, оскільки станом на травень 2021 року у штатному розписі ГУ ДПС відсутня посада державного податкового інспектора податкової служби ІІ рангу, що унеможливлює видачу довідки про складові заробітної плати (працюючого державного службовця, інспектора податкової служби 2 рангу) станом на травень 2021 року (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років). Зазначає, що державним виконавцем в оспорюваній постанові не зазначено жодного аргументу неповажності причин, наведених боржником щодо неможливості виконання судового рішення у зазначені строки.
Відповідач та третя особа не скористалися правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк та не з`явилися в судове засідання, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, представниці позивача Тегзи А.В., яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 по справі №260/3417/21 було зобов`язано ГУ ДФС України в Закарпатській області надати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби за травень 2021 року для призначення  пенсії державного службовця за віком на підставі заяви від 23.06.2021, відповідно до Порядку №622 від 14.09.2016, за формою затвердженою постановою правління ПФУ №1-3 від 17.01.2017. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 23.03.2022.
11.10.2022 Закарпатським окружним адміністративним судом було ухвалено додаткове рішення по справі №260/3417/21, яким зобов`язано ГУ ДПС надати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати (працюючого державного службовця, інспектора податкової служби ІІ рангу) станом на травень 2021 року (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка вислугу років).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2023 по справі №260/3417/21 додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.10.2022 було змінено та викладено другий абзац його резолютивної частини у такій редакції : Зобов`язати ГУ ДПС надати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати (працюючого державного службовця інспектора податкової служби ІІ рангу) станом на травень 2021 року (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) для призначення пенсії державного службовця за віком на підставі його заяви від 23.06.2021, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №622 від 14.09.2016 “Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб” за формою, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України №1-3 від 17.01.2017 “Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям”. У решті додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.10.2022 залишено без змін.
Судом встановлено, що на виконанні у ВПВР перебуває виконавче провадження №71772451 з примусового виконання виконавчого листа №260/3417/24 від 25.04.2023, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом щодо зобов`язання ГУ ДПС надати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати (працюючого державного службовця, інспектора податкової служби II рангу) станом на травень 2021 року (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка вислугу років) для призначення пенсії державного службовця за віком на підставі його заяви від 23.06.2021, відповідно до Постанови №622 від 14.09.2016 за формою, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України №1-3 від 17.01.2017.
10.05.2023 державним виконавцем ВПВР було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
Судом встановлено, що ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 по справі №260/3417/21 встановлено порядок виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 у цій справі шляхом зобов`язання ГУ ДПС надати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати головного державного ревізора-інспектора відділу камеральних перевірок відповідно до штатного розпису на 2021 рік ГУ ДПС станом на травень 2021 року для призначення пенсії за віком на підставі заяви від 23.06.2021, відповідно до Постанови №622 від 14.09.2016, за формою затвердженою постановою правління ПФУ №1-3 від 17.01.2017. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено. Вказана ухвала набрала законної сили 17.04.2024.
Згідно матеріалів виконавчого провадження, 22.04.2024 державним виконавцем винесено вимогу щодо виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/3417/21 з урахуванням ухвали суду від 31.01.2024 про встановлення порядку виконання рішення суду.
На вказану вимогу ГУ ДПС направило листа до ВПВР від 24.04.2024, у якому зазначило, що ГУ ДПС оскаржило в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.01.2024.
03.06.2024 державним виконавцем винесено вимогу щодо виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/3417/21 з урахуванням ухвали суду від 31.01.2024, на яку ГУ ДПС направило листа від 17.06.2024, у якому зазначило, що ГУ ДПС оскаржено в касаційному порядку до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2024??? по справі №260/3417/21.
Судом встановлено, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.09.2024 по справі №260/3417/21 касаційну скаргу ГУ ДПС було залишено без задоволення, а ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2024 - без змін.
У подальшому, у зв`язку з невиконанням рішення Закарпатського окружного адміністративного суду №260/3417/21 державним виконавцем було винесено постанову від 10.10.2024, якою за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії накладено на боржника ГУ ДПС штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн.
Вважаючи оспорювану постанову протиправною, ГУ ДПС звернулося до адміністративного суду з вимогою про її скасування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що ГУ ДПС не виконало рішення Закарпатського окружного адміністративного суду по справі №260/3417/21 без поважних причин, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів протилежного.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.1291 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відповідно до ст.1 Закону України “Про виконавче провадження” №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі - Закон №1404), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом першим частини першої статті 3 Закону №1404 передбачено, що примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частина четверта статті 19 Закону №1404 зобов`язує сторони виконавчого провадження невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч.8 ст.19 Закону №1404).
Відповідно до абз.1 ч.6 ст.26 Закону №1404, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів.
Частиною другою статті 63 Закону №1404 передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно ч.3 ст.63 Закону №1404, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, передбачена статтею 75 цього Закону, відповідно до якої, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Виходячи з аналізу наведених норм, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Невиконання боржником рішення суду, за яким він зобов`язаний вчинити дії у строки, визначені законодавством, без наявності для цього поважних причин, тягне за собою відповідальність у вигляді накладення штрафу.
Відповідно до ст.75 Закону №1404, підставою для застосування штрафу до боржника є невиконання у встановлений виконавцем строк рішення без поважних причин.
Поважними в розумінні норм цього Закону можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнюють виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Колегія суддів звертає увагу, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Водночас, обов`язковою умовою для накладення на боржника у виконавчому провадженні штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У свою чергу, обов`язковою умовою для накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі є встановлення факту повторного невиконання рішення без поважних причин.
Як видно з постанови про відкриття виконавчого провадження №71772451 від 10.05.2023, державний виконавець вказав про необхідність виконання боржником рішення суду протягом 10 робочих днів.
Оспорювана постанова прийнята у зв`язку з невиконанням боржником без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.
Колегія суддів зазначає, що на вимоги державного виконавця про виконання рішення суду ГУ ДПС в листі до ВПВР від 17.06.2024 вказувало про оскарження в касаційному порядку до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2024 по справі №260/3417/21. 
Разом з тим, суд першої інстанції слушно зауважив, що жодних обґрунтувань та доказів щодо неможливості виконання рішення суду з урахуванням ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 у вказаному листі ГУ ДПС не наводило.
Колегія суддів звертає увагу на те, що боржник не повідомляв про наявність поважних причин, які унеможливили або значно ускладнили виконання ним вказаного судового рішення до винесення постанови про накладення штрафу.
Матеріали справи не містять доказів того, що після прийняття оспорюваної постанови боржником виконано рішення суду, а відтак колегія дійшла висновку, що державний виконавець обґрунтовано встановив факт невиконання боржником рішення без поважних причин.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року по справі №260/6867/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено  06.03.25