ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2025 року
м. Харків
справа № 621/158/20
провадження № 22-ц/818/684/25
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого Маміної О.В.
Суддів Пилипчук Н.П., Тичкова О.Ю.,
за участі секретаря судового засідання Сізонова О.О.
ім`я (найменування) сторін:
позивач - заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля України та природних ресурсів, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси»
відповідачі - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
третя особа - Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харків цивільну справу за позовом заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля України та природних ресурсів, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування земельної ділянки, -
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Міліруд Євгена Олександровича на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 04 червня 2024 року, постановлене суддею Вельможною І.В.,
в с т а н о в и в:
У січні 2020 року заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 12 липня 2016 року №6155-СГ про надання дозволу ОСОБА_1 , на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області орієнтовним розміром 2 га., із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; 
- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 20 жовтня 2016 року №11480-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області та передачі у власність ОСОБА_1 , земельної ділянку площею 2 га., в тому числі сіножаті, площею 2 га., з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805 для ведення особистого селянського господарства; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 2 га., з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805 від 23 грудня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л.В., за №2356, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 
- витребувати у ОСОБА_2 , земельну ділянку з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805, площею 2 га., у відання держави в особі НПП "Гомільшанські ліси"; 5. 
- вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04 червня 2024 року позовні вимоги Чугуївської окружної прокуратури Харківської області задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 12.07.2016 № 6155-СГ про надання дозволу громадянці ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, орієнтовним розміром 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 20.10.2016 № 11480-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, та передачі у власність громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 2,0000 га, в тому числі сіножаті площею 2,0000 га з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805, із земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 2,0000 га, з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805 від 23.12.2016, який посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2356, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805, площею 2,0000 га, у відання держави в особі НПП "Гомільшанські ліси". Вирішено питання щодо судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Міліруд Є.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм процесуального права, неправильним застосування норм матеріального права.
Зазначає, що прокуратурою в цій справі заявлено позов, однією з вимог є повернути земельну ділянку у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси». 
Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави.
Водночас в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною у справі. У цій справі, позивач - Чугуївська місцева прокуратура Харківської області пред`явила, зокрема, вимоги про визнання незаконним та скасування наказів ГУ Держгеокадастру у Харківській області, відповідачем визначив ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Отже, в частині цих позовних вимог позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області); зазначене не відповідає частині першій статті 48 ЦПК України, відповідно до якої сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися ( аналогічний висновок, викладений у постанові ВС від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18.) Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, покликаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Проте з огляду на докази, на нашу думку, подані до суду, позивач не довів наявності усіх зазначених елементів для віндикації спірного майна. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 05.12.2018 року (справа № 522/2202/15-ц). У разі, якщо позивач – НПП Гомільшанські ліси, вважає себе власником, то НПП не позбавлений можливості звернутися до суду з вимогою про визнання права власності на спірне майно у поєднанні з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння. 
Оскільки ці способи захисту не є взаємовиключними та можуть застосовуватися у випадках коли майно вибуло із володіння власника та одночасно право власності ставиться під сумнів іншими особами, які теж вважають себе законними власниками такого майна.
Тобто, суд першої інстанції не враxував, що прокуратура в даному випадку, звертаючись до суду з метою заxисту порушениx інтересів держави, мала б заявити віндикаційний позов і при цьому довести, що один з позивачів є безсумнівним власником майна – в даному випадку земельної ділянки.
Натомість, спосіб заxисту права, обраний прокуратурою, в даному випадку не відповідає жодному зі способів, зазначениx у Цивільному кодексі України, та не встановлений жодним договором чи спеціальним законом, що було не враxовано судом першої інстанції. 
Крім того, прокурором зазначено, що дії Головного управління призвели до фактичної зміни меж Національного природного парку в частині їх зменшення, з чим помилково погодився суд; тобто прокурор самостійно стверджує про те, що мало місце вибуття частини земель НПП Гомільшанські ліси.
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 вересня 2021 року у справі 816/228/17 зазначено: «…правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію». 
Таким чином, беручи до уваги вищенаведену правову позицію, накази Головного управління про надання дозволу на розроблення документації з землеустрою та про затвердження документації та надання у власність земельної ділянки, з огляду на те, що проект було розроблено, відомості про земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру, а згодом – зареєстроване речове право згідно зі ст. 125, 126 Земельного кодексу України, вичерпали свою дію після реалізації і оскарженню не підлягають.
Разом з тим, за наявною в Головному управлінні інформацією проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення стосовно НПП «Гомільшанські ліси» відсутній, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, на який був наданий дозвіл розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1024-р не розроблений, не погоджений та відповідно не затверджений.
Межі НПП «Гомільшанські ліси» не закріплено в натурі (на місцевості) межовими знаками, у зв`язку із чим проекти землеустрою щодо організації та встановлення меж території - відсутні. 
Також зазначає, що висновок спеціалістів Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна є неналежним доказом, який грунтується на припущенняx, оскільки за відсутності встановлениx меж НПП та координат поворотниx точок земель НПП, неможливо порівняння та дослідження знаxодення координат сформованої спірної земельної ділянки в межаx НПП.
Національний природній парк «Гомільшанські ліси» не є органом Державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то позовна заява, подана в інтересах зазначеної організації, підлягає залишенню без розгляду відповідно до чинного законодавства, проте, судом першої інстанції це залишено без уваги.
З приводу добросовісного набувача земельної ділянки зазначає, що оспорювана земельна ділянка була продана ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.12.2016 № 2356, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В.
Суд першої інстанції не врахував правову позицію ВС КЦС у постанові від 13.11.2019 року у справі № 645/4220/16-ц, якою вказано, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
У відзиві на апеляційну скаргу Національний природний парк «Гомільшанські ліси» просять рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Головне управління Держгеокадастру у Харківській області у своєму відзиві просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки оскаржувані накази Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, затвердження документації із землеустрою та передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 прийняті з порушенням норм закону, то суд вважав, що вони підлягають скасуванню, а також, як наслідок, підлягає скасуванню запис про проведену державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, видані на підставі зазначених наказів, із зобов`язанням ОСОБА_2 , як нового власника земельної ділянки повернути цю земельну ділянку у відання держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси». Таким чином суд дійшов висновку про доведеність факту належності спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду.
Судова колегія не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судовим розглядом встановлено, що 06.06.2016 відділом Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області, за заявою ОСОБА_1 складено довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями № 97-20.20-0.3-1138/14-16, (т. 1 а. с. 20 зворот).
ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Деджгеокадастру у Харківській області із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель запасу земель сільськогосподарського призначення державної власності, угіддя - сіножаті, розташовану за межами населених пунктів Задонецької сільської ради на території Зміївського району Харківської області, для подальшої передачі їй у власність (т. 1 а. с. 20).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 12.07.2016 № 6155-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" громадянці ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, орієнтовним розміром 2,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 18).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 20.10.2016 № 11480-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність" було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, та передано у власність громадянці ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,0000 га, в тому числі сіножаті площею 2,0000 га. з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805, із земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області (т. 1 а. с. 19).
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2356, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 2,0000 га, кадастровий номер 6321782500:01:012:0805, цільове призначення - для для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: Харківська область, Зміївський район, с/рада Задонецька (том 1 а. с. 40).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником майна зареєстровано ОСОБА_2 .
Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, яка знаходиться в приватній власності ОСОБА_2 загальною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства (землі сільськогосподарського призначення) за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, складеного 12.12.2019 ФО-П ОСОБА_3 , її вартість складає 1 372 500 грн 00 коп. (т. 1 а. с. 34-39).
10.12.2019 Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації звернувся до Чугуївської місцевої прокуратури з листом № 04.01-22-6554, яким повідомив, що за результатами аналізу графічних матеріалів проекту організації території Національного природного парку "Гомільшанські ліси", охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів" було виявлено, що до зони регульованої рекреації Проекту входить ділянка, яку надано в приватну власність для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805, площею 2 га (т. 1 а. с. 21, 22).
Статус Національного природного парку "Гомільшанські ліси" як об`єкта природно-заповідного фонду, підтверджується проектами його створення та організації території, а також безпосередньо Указом Президента України від 06.09.2004 № 1047/2004 (т. 1 а. с. 32).
10.01.2007 Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області видало ДП "Зміївське лісове господарство" охоронне зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження частини території НПП "Гомільшанські ліси" створеного в межах Зміївського району, площею 7 610,7 га, що включені до складу частини території НПП "Гомільшанські ліси" без вилучення у землекористувача, в тому числі з розташованою спірною земельною ділянкою у їх складі. Також зазначено, що в зонах регульованої, стаціонарної рекреації та господарської забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території НПП "Гомільшанські ліси" (т. 2 а. с. 88).
30.09.2014 Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації надав інформацію на лист Головного управління Держземагентства у Харківській області щодо проведення інвентаризації картографічних матеріалів, що знаходяться у департаменті та використовуються в повсякденній роботі (т. 2 а. с. 86).
12.02.2020 Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації надав інформацію Чугуївській місцевій прокуратурі, що згідно з частиною 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі, їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів ПЗФ (т. 2 а. с. 87).
19.12.2019 НПП "Гомільшанські ліси" листом № 02-36/483 звернувся до прокуратури з повідомленням про розташування земельної ділянки з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805 у зоні регульованої рекреації парку, тобто на землях природно-заповідного фонду (т. 1 а. с. 33).
З висновку спеціалістів Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна щодо розташування земельної ділянки з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805 відносно території НПП "Гомільшанські ліси" вбачається, що зазначена земельна ділянка знаходиться у межах території НПП "Гомільшанські ліси" (згідно меж проекту його створення). На основі розрахунку в ГІС, площа земельної ділянки – 2,000006 га (т. 2 а. с. 94-95).
Також прокурором було надано докази на електронному носії інформації, а саме картографічні данні НПП "Гомільшанські ліси" де визначено зонування та квартали парку, а також його структура. Зі звіту спеціалістів у кримінальному провадженні вбачається визначення меж та координат парку.(т.2 а. с. 90)
Згідно статтей 43-45 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.
Національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів (стаття 20 цього Закону).
За змістом статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним кодексом України.
Згідно зі статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Частиною восьмою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу.
За змістом Указу Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004 «Про створення Національного природного парку «Гомільшанські ліси» з метою збереження, відтворення та раціонального використання особливо цінних природних комплексів долини р. Сіверського Донця, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення створено на території Зміївського та Первомайського районів Харківської області Національний природний парк «Гомільшанські ліси» і підпорядковано його Державному комітету лісового господарства України, а також установлено площу земель Національного природного парку «Гомільшанські ліси» 14 314,8 га, у тому числі 3377,3 га земель, які мають бути надані йому у постійне користування та 10937,5 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів згідно з додатками.
Згідно статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд вірно встановив, що у даному випадку статус Національного природного парку «Гомільшанські ліси», як об`єкта природно-заповідного фонду, підтверджується проектами його створення та організації території, а також безпосередньо відповідним Указом Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004.
В матеріалах справи наявне охоронне зобов`язання, відповідно до якого Державне підприємство «Зміївське лісове господарство» дає зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження частини території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» створеного, оголошеного Указом Президента України від 06 вересня 2004 року № 1047/2004 в межах Зміївського району. Зі змісту цього охоронного зобов`язання вбачається, що на заповідній території забороняється проведення господарської діяльності, яка може спричинити шкоду заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу, а також забороняється зміна меж відведення і надання земельних ділянок для інших потреб, використання їх під будь-яке будівництво.
Наявність охоронного зобов`язання у об`єкта природно-заповідного фонду з урахуванням положень ч. 5 ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», яке оформлено центральним органом в галузі охорони навколишнього природного середовища, визнається достатнім для підтвердження статусу відповідної території як належної до земель природно-заповідного фонду.
Вказана правова позиція викладена в постанові Колегії суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16.
Крім цього, вказаною постановою Верховного Суду звернута увага на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі 544/1336/13-а, зокрема на те, що повноваження в частині зміни меж національних природних парків за законом належать виключно Президенту України.
Харківським національним університетом ім. В.Н. Каразіна МОН України проведено Комісійне дослідження спеціалістів в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №6321782500:01:000:0805 від 17.12.2020 та у процесі дослідження, отримано картографічні результати, представлені у звіті, а також зроблено наступні висновки:
визначено координати поворотних точок меж об`єкту природно- заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси», відповідно до проекту створення НПП «Гомільшанські ліси», який став підставою для прийняття Указу Президента України 06.09.2004 №1047/2004, відповідно до картографічних матеріалів, які є невід`ємним додатком до вказаного проекту створення. Ці результати додаються у вигляді таблиці координат поворотних точок меж НПП «Гомільшанські ліси» (Додаток Є), в тому числі окремим файлом в електронному вигляді, наведені у системі координат Pulkovo 1942, zone 7N, а також в електронному вигляді (полігональний ГІС-шар).
земельна ділянка з кадастровими номером 6321782500:01:000:0805 всією своєю площею знаходяться під об`єктом природно-заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси», відповідно до меж встановлених проектом створення НПП «Гомільшанські ліси», який став підставою для прийняття Указу Президента України від 06.09.2004 1047/2004. (т.2 а.с.95)
Статус НПП як об`єкта природно-заповідного фонду підтверджується проектами його створення та організації території, а також Указом Президента України від 06.09.2004 № 1047/2004.
Формування земельної ділянки з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805, яка розташована на території НПП, проведено усупереч вимогам ст. 186 ЗК України та ст.54 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України».
Наведені порушення призводять до порушення цілісності земель НПП, що створює загрозу його існування.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України, до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.
Згідно зі ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природи комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико- культурного призначення.
На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів що перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються внатурі відповідно до законодавства.
До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Відповідно до частин 2, 3 статті 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України.
До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.
Згідно зі ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території національних природних парків з урахуванням природоохоронної оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням серед іншого:
зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони.
На території зони регульованої та стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.
Зонування території національного природного парку, рекреаційна та інша діяльність на його території провадяться відповідно до Положення про національний природний парк та Проекту організації території національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів об`єктів, що затверджується центральним органом виконавчої влади у галузі охорони навколишнього природного середовища.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і визначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України.
Доводи відповідача, що Національний природний парк «Гомільшанські ліси», як об`єкт природно-заповідного фонду, не є власником та користувачем спірної земельної ділянки та відсутні докази про належність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду, є безпідставними.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте зазначені положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге – стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє – визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону – нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За правилами статей 4 та 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Ураховуючи викладене, положення чинного законодавства та установлені судом обставини справи, суд вбачає наявність всіх правових підстав для задоволення позову у цьому випадку.
З огляду на вказане, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні права на земельну ділянку .
Щодо обраного позивачем захисту судова колегія зазначає наступне.
Частинами першою та другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки належністю її до земель природно-заповідного фонду.
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Звертаючись до суду із позовом, позивач просив визнати незаконними та скасувати розпорядження щодо відведення земельної ділянки у власність та надання дозволу на розробку проекту землеустрою, визнати недійсним договір купівлі-продажу, а також витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 911/3681/17 зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вимога про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держшеокадастру у Харківській області від 12.07.2016 рок №6155-СГ про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Дергеокадастру у Харківській області №11480-СГ від 20.10.2016 року громадянці ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, не є ефективним способом захисту прав позивача у цій справі, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення права на земельну ділянку.
При витребуванні нерухомого майна із незаконного володіння не вимагається оспорювання всього ланцюжку правочинів, за якими передана земельна ділянка.
При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного рішення держадміністрації, без заявлення вимоги про визнання його недійсним, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 вересня 2021 року у справі 816/228/17 зазначено: «…правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію». 
Таким чином, беручи до уваги вищенаведену правову позицію, накази Головного управління про надання дозволу на розроблення документації з землеустрою та про затвердження документації та надання у власність земельної ділянки, з огляду на те, що проект було розроблено, відомості про земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру, а згодом – зареєстроване речове право згідно зі ст. 125, 126 Земельного кодексу України, вичерпали свою дію після реалізації і оскарженню не підлягають.
Виходячи з вище викладеного, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з постановленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Щодо вимог заявлених в інтересах ДП «Гомільшанські ліси» судова колегія зазначає наступне.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2022 року в справі № 676/2301/20 (провадження № 61-8941св22) зазначено, що: «Державні організації (установи, заклади), на відміну від Державного органу, не мають Державно-владних повноважень, не виступають від імені Держави.» 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 676/6114/19 (провадження № 61-3775св22) вказано, що: «на відміну від прокурора та органів, через які діє Держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. 
Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді юридичних осіб. 
Отже, позовні вимоги прокурора не підлягають розгляду по суті, оскільки спрямовані на захист прав або інтересів не Держави, а юридичної особи, тож позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах Держави, а від імені та в інтересах юридичної особи, а прокурор не має повноважень на ведення справи в частині таких вимог. 
З огляду на вище зазначене, оскільки Національний природній парк «Гомільшанські ліси» не є органом Державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то позовна заява, подана в інтересах зазначеної організації, підлягає залишенню без розгляду.
З приводу добросовісного набувача земельної ділянки судова колегія зазначає наступне.
Оспорювана земельна ділянка була продана ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.12.2016 № 2356, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В., про що 23.12.2016 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за № 182261151. 
Під час судового розгляду встановлено, що спірна земельна ділянка розташована у межах земель природно-заповідного фонду Національного природного парку "Гомільшанські ліси", створеного на території Зміївського та Первомайського районів Харківської області на підставі Указу Президента України "Про створення національного природного парку "Гомільшанські ліси" від 06.09.2004 № 1047/2004.
За таких обставин, передача Головним управлінням Держземагенства у Харківській області у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства спірної земельної ділянки, загальною площею 2,0000 га, розташованої за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, призвело до фактичної зміни меж Національного природного парку "Гомільшанські ліси", у бік її зменшення.
Наданими позивачем доказами підтверджується факт розташування спірної земельної ділянки, площею 2,0000 га, на території Національного природного парку "Гомільшанські ліси", що є об`єктом природно-заповідного фонду.
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Отже, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, відповідач ОСОБА_2 проявивши розумну обачність, повинен був знати про те, що спірна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та є частиною Національного природного парку "Гомільшанські ліси".
Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18) і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).
Згідно зі статтями 43-45 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду – це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.
Національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів (стаття 20 цього Закону).
За змістом статті 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним кодексом України.
Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Частиною восьмою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.
Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге – стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє – визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.
Відповідно до практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону – нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За правилами статей 4 та 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
З огляду на вказане, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні права на земельну ділянку, що також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 554/10377/16-ц (провадження № 61-34334ск19).
За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805 знаходиться у межах земель території Національного природного парку "Гомільшанські ліси", які є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну, ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням Національного природного парку "Гомільшанські ліси", оскільки може перешкоджати збереженню Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення.
Щодо строку давності, про застосування якого просить Головне управління Дергеокадастру у Харківській області судова колегія зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019220000000727 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Під час досудового розслідування було встановлено факт порушення прав та законних інтересів осіб, на захист яких пред`явлено позов прокурором.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила у відповідності до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України.
Частинами третьої-п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.
Судом враховано, що позивачам, в інтересах яких пред`явлено позов прокуратурою, стало відомо про порушення прав та законних інтересів саме під час досудового розслідування кримінального провадження № 42019220000000727 від 15 листопада 2019 року, а саме: після отримання відповідних документів від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та інформації Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації у січні 2020 року та повідомлення прокуратури у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що об`єктивно позбавило позивачів можливості дізнатися про його існування.
Отже, в даному випадку, позивачі дізналися про порушення їх прав та законних інтересів в межах проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42019220000000727 від 15 листопада 2019 року.
Тому відсутні підстави вважати пропущеним строк позовної давності.
Також колегія суддів зазначає, що суд задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_2 вважав, що земельна ділянка підлягає поверненню.
Прокурором пред`явлений позов саме про витребування земельної ділянки, і такий спосіб захисту є належним.
У зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Інші доводи наведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 376ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Міліруд Євгена Олександровича задовольнити частково.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 04 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси» залишити без розгляду.
Позовні вимоги заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області задовольнити частково.
Витребувати у  ОСОБА_2 (ІПН  НОМЕР_1 ) земельну ділянку з кадастровим номером 6321782500:01:000:0805 площею 2 га у відання держави.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                        О.В. Маміна

Судді:                                                                        Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова
Повний текст постанови складено 07.02.2025