Справа № 127/37278/24
Провадження № 22-ц/801/371/2025
Категорія: 55
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року	Справа № 127/37278/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,
               за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,
               за участю сторін: представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Чернілевської Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №127/37278/24 за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 про стягнення витрат на проведення ремонту, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2024 року про забезпечення позову, яку постановив суддя Антонюк В.В. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 13 листопада 2024 року,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 про стягнення витрат на проведення ремонту.
       Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 в межах ціни позову 413583,71 грн, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Заява мотивована тим, що з 24 листопада 2006 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 не заявила про відмову від прийняття спадщини у строк, встановлений статтею 1270 ІЦК України, тому вона є спадкоємцем свого чоловіка ОСОБА_4 , оскільки прийняла спадщину відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України і може відповідати за зобов`язаннями останнього.
       Разом з ОСОБА_1 проживає також малолітня ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_4 .
        ОСОБА_4 мав у власності нерухоме майно, зокрема квартиру, відповідно до укладено договору дарування квартири від 30 грудня 2021 року, згідно якого ОСОБА_5 подаровано ОСОБА_4 квартиру під АДРЕСА_1 . 
       Заявник зазначає, що зазначена квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_4 , оскільки була подарована його сестрою ОСОБА_5 .
       Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 грудня 2021 року ОСОБА_4 є власником квартири, загальною площею 67,9 кв. м. на підставі договору дарування, серія та номер: 4095, виданого 30 грудня 2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу.
       Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б. за № 5692, на підставі статті 1261 ЦК України та відповідно до говору про поділ спадщини від 08 вересня 2023 року № 5689, спадкоємцем ОСОБА_4 є ОСОБА_1 . Зазначене свідоцтво видано ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , належної спадкодавцю на підставі договору дарування квартири.
       Враховуючи те, що позивачем подано позов до спадкоємців ОСОБА_4 , які в добровільному порядку відшкодувати понесені позивачем витрати на проведення ремонту у квартирі зі згоди попереднього власника відмовляються,  ОСОБА_1 може переоформити право власності, що може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог. 
Таким чином, позивач просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , в межах ціни позову в розмірі 413 583,71 грн, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено.
Забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , в межах ціни позову 413 583,71 грн, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Чернілевська Р.В. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою, висновки суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, тому просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заява про забезпечення позову про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , є такою, що не пов`язана з предметом позовної вимоги, суперечить вимогам законодавства щодо дотримання балансу інтересів сторін, нічим не обґрунтована та не підтверджена жодними належними та допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що з метою забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, суд прийшов до висновку про наявність підстав для забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Застосування щодо такої житлової квартири заходу забезпечення позову у вигляді арешту є недоцільним та таким, що розцінюється як надмірне, нічим не виправдане втручання у реалізацію ОСОБА_1 її права власності на вказане нерухоме майно.

Окрім того, позивачем не доведено, що невжиття засобів забезпечення позову призведе до ризиків можливого істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту.

Ураховуючи зазначене, можна дійти висновку про те, що наведені позивачем обставини не свідчать про наявність реальної загрози настання обставин, які можуть унеможливити виконання майбутнього судового рішення, тобто, невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру через відсутність підстав для такого забезпечення, а відтак обраний захід забезпечення позову позивача за сформульованими позовними вимогами не є необхідним для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача.

На вказані обставини суд першої інстанції в повній мірі уваги не звернув, не дав їм оцінку, а тому вказана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни задовольнити.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2024 року скасувати, в задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2025 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Матківська М.В.
       
                                                       Стадник І.М.