ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції - Янківська В.П.,   
Суддя-доповідач - Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 січня 2025 року                                                             Справа № 6580/5324/24

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:   
Головуючого судді:              Епель О.В.,   
суддів:                                                               Мєзєнцева Є.І.,  Файдюка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року у справі

за позовом                                ОСОБА_1 

до                                         Головного управління Пенсійного фонду України в 
Донецькій області,

третя особа, яка не           Головного управління Пенсійного фонду України 
заявляє самостійних           Черкаській області
вимог щодо предмета 
спору на стороні 
відповідача

про                                         визнання протиправними та скасування рішення, 
                              зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :
          Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - Відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України Черкаській області (далі - Відповідач2), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 14.05.2024 N 231050001536 про відмову у перерахунку пенсії в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28,02.1991 N 796-XII Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з урахуванням постанови Верховного Суду від 04.04.2024 у справі N 240/19227/21;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28.02.91 N 796-XII Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та постановою Верховного Суду від 04.04.2024 у справі N 240/19227/21, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб установленим на 1 січня відповідного календарного року з дня звернення за перерахунком пенсії, а саме з 08.05.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є непрацюючим пенсіонером, у зв`язку з чим, враховуючи рішення Конституційного Суду України N 6-р/2018 від 17.07.2018, має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що з 17 липня 2018 року (з дня прийняття Конституційним Судом України рішення N 6-р/2018) позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 01 січня календарного року відповідно до статті 39 Закону N 796-XII (із урахуванням строків звернення до адміністративного суду за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів). 
Суд також врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у зразковій справі N 240/4937/18 та від 04.04.2024 у справі N 240/19227/21.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову якою у задоволені адміністративного позову - відмовити повністю, стверджуючи, що ч.2 ст. 39 Закону № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не передбачає та не дає права на нарахування та виплату підвищення пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення
При цьому Апелянт зазначає про неможливість виконання рішення суду, оскільки орган ПФУ, який первинно розглядав заяву, в подальшому не має доступу до електронної пенсiйної справи та відзначає, що Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області.
З цих та інших підстав, на думку Апелянта, рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2024 та від 19.11.2024 було відкрито апеляційне провадження, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому він просить таку скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині.
Обставини справи, установлені судом.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 .
Позивач проживає у с. Чичиркозівка Звенигородського району Черкаської області, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
08.05.2024 Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою в, якій просив здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ   Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Заява Позивача про перерахунок пенсії розглянута Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Донецькій області за принципом екстериторіальності, відповідно до Порядку №22-1.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 14.05.2024 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії.
Позивач, вважаючи порушеним своє право на отримання підвищення до пенсії, передбаченого ст. 39 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ), «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991 № 791а-ХІІ (далі - Закон № 791а-ХІІ).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Закон № 796-ХІІ визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Стаття 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, чинній до 1 січня 2015 року, передбачала, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
28 грудня 2014 року прийнято Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII (далі - Закон № 76-VIII), який набрав чинності 01 січня 2015 року та п.п. 7 п. 4 розділу І якого внесено зміни до Закону № 796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.
01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 04.02.2016 № 987-VIII, яким до Закону № 796-ХІІ включено статтю 39 такого змісту:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 17.07. 2018 № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України, зокрема, п.п. 7 п. 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення п.п. 7 п. 4 розділу І Закону № 76-VІІІ визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За змістом ч.ч 2 і 3 ст. 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
При цьому, Закон № 796-ХІІ не регламентує питання поділу території на відповідні зони, режим їх використання та охорони, умови проживання та роботи населення, господарську, науково-дослідну та іншу діяльність у цих зонах тощо.
Зазначені правовідносини, зокрема питання поділу території на відповідні зони, врегульовано Законом України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991 № 791а-ХІІ (далі - Закон № 791а-ХІІ), ст. 2 якого визначає категорії зон радіоактивного забруднення.
Частина 1 цієї статті у редакції, чинній до 1 січня 2015 року, визначала чотири зони радіоактивного забруднення, а саме:
1) зона відчуження;
2) зона безумовного (обов`язкового) відселення;
3) зона гарантованого (добровільного) відселення;
4) зона посиленого радіоекологічного контролю.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 2 Закону № 791а-ХІІ повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення, делеговані Кабінету Міністрів України.
Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 року № 106.
Пунктом 2 розділу І Закону № 76-VІІІ у ст. 2 Закону № 791а-ХІІ внесено зміни, якими абз. 5 ч. 2 ст. 2 цього Закону виключено. Зазначені зміни набрали законної сили з 1 січня 2015 року.
Отже, з 1 січня 2015 року стаття 2 Закону № 791а-ХІІ визначає такі категорії зон радіоактивного забруднення територій:
1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році;
2) зона безумовного (обов`язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 15,0 Кі/км2 та вище, або стронцію від 3,0 Кі/км2 та вище, або плутонію від 0,1 Кі/км2 та вище, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період;
3) зона гарантованого добровільного відселення - це територія з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 5,0 до 15,0 Кі/км2, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/км2, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/км2, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.
Таким чином, з 1 січня 2015 року зона посиленого радіоекологічного контролю виключена з переліку зон радіоактивного забруднення територій, визначених Законом № 791а-ХІІ.
Законом № 76-VIII виключено також статтю 23 Закону № 796-ХІІ, яка встановлювала компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4.
Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018, яке стало однією з підстав звернення позивача до суду із цим позовом, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII.
В свою чергу, зміни, внесені Законом № 76-VIII до Закону № 791а-ХІІ, неконституційними не визнавались.
Отже, чинна на час виникнення спірних правовідносин редакція ст. 2 Закону № 791а-ХІІ не змінювалась, не виключалась іншими законами та не визнавалась неконституційною.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз наведених правових норм надає підстави стверджувати, що з 17.07.2018 відновила дію редакція статті 39 Закону, яка була чинною до 01.01.2015. Відтак з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 № 6-р/2018 відновлено право відповідної категорії осіб на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі № 240/4937/18, щодо якої ця справа №580/5324/24 є типовою.
Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 року № 6-р/2018 та ст. 39 Закону № 796-ХІІ із 17.07.2018 особа має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону, а не Постановою №1210, яка є актом нижчої юридичної сили у порівнянні із Законом.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, судова колегія звертає увагу на те, що Позивач дійсно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення та є непрацюючим пенсіонером, а отже в цьому випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для нарахування їй підвищення до пенсії.
Водночас, колегія суддів зазначає, що    06.12.2016 був прийнятий Закон № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності 01.01.2017.
Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.
Отже, норма пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIIІ (в частині інших виплат, щодо яких не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина) поширюється на підвищення (доплату) до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, а відтак розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ  встановлюється із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальної заробітної плати.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду, у постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 240/19227/21.
Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 14.05.2024 N 231050001536 та наявність правових підстав для його скасування .
Відтак, позовні вимоги в цій частині сформовані вірно та суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку при їх задоволенні.
Аналізуючи доводи Апелянта щодо неможливості виконання рішення суду в частині вимог зобов`язального характеру, колегія суддів зазначає, що за приписами п. 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви Позивача засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області визначено, як структурний підрозділ органу, що призначатиме пенсію та який прийматиме рішення за заявою про перерахунок пенсії.
З матеріалів справи вбачається, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Донецькій області за принципом екстериторіальності, і саме воно досліджувало пенсійні документи Позивача за  заявою і вирішувало питання щодо спірного перерахунку пенсії.
Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо здійснення нарахування ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення є саме Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву Позивача від 08.05.2024 про перерахунок пенсії та прийняв рішення про відмову у її перерахунку.
Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, після скасування оскаржуваних рішень, зобов`язано прийняти рішення про перерахунок Позивачу пенсії з урахування спірної доплати.
Водночас, згідно з пунктом 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1, Головне управління Пенсійного фонду України у Черкаській області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії Позивачу за місцем його проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги щодо виплати пенсії до неналежного відповідача.
Оскільки Головне управління Пенсійного фонду України у Черкаській області є третьою особою у справі, а суд апеляційної інстанції, в силу вимог КАС України, позбавлений можливості залучити у справу співвідповідача, колегія приходить до висновку що позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області виплатити пенсію задоволенню не підлягають.
Надаючи оцінку всім доводам апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №      30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області підлягає задоволенню частково, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року - скасуванню в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області виплатити пенсію.
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області здійснити виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28.02.91 № 796-XII "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та постановою Верховного Суду від 04.04.2024 у справі N 240/19227/21, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб установленим на 1 січня відповідного календарного року з дня звернення за перерахунком пенсії, а саме з 08.05.2024 та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову в цій частині - відмовити.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
          Судове рішення виготовлено 22 січня 2025 року.

Головуючий суддя                                                               О.В. Епель

Судді:                                                                                          Є.І. Мєзєнцев

 В.В. Файдюк