справа № 753/23550/23                                   головуючий у суді І інстанції Цимбал І.К.
провадження № 22-ц/824/4544/2025             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 лютого 2025 року                                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
         Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -          
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2023 року ТОВ «Будсервісматеріали 1» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 42 820.00 грн. - основного боргу, 8 661, 44 грн. - інфляційної складової боргу, 2 175,12 грн. - 3% річних.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником машиномісць НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 в секції № 2 підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 . Між сторонами відсутній письмовий договір про надання послуг з утримання та обслуговування машиномісць № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , проте позивач фактично надає послуги з утримання та обслуговування машиномісць, які не можуть бути відокремленими. Відповідач, як власник цього нерухомого майна зобов`язаний їх оплачувати, проте свої зобов`язання виконує неналежним чином, у зв`язку з чим в період з 01 грудня 2019 року по 01 листопада 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 42 820,00 грн. - основного боргу, 8661, 44 грн. - інфляційної складової боргу, 2175,12 грн. - 3% річних.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року  позов ТОВ «Будсервісматеріали 1» задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 42 820,00 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 6 167,36 грн., три проценти річних у розмірі 2 063,05 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , вказує, що Законом України «Про житлово-комунальні послуги» регулюються відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до даного Закону, в ньому відсутня така послуга, як утримання та обслуговування машиномісць, а отже посилання позивача на те, що утримання підземної стоянки регулюється даним Законом не відповідає нормам чинного законодавства. Позивач посилається в позові на п. 15 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, відповідно до яких плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляється за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, з видачою квитанції чи касового чека, проте послуга з утримання паркінгу не належить до переліку обов`язкових послуг, які надаються управителем. Щодо копій Договорів про надання послуг, то останні складені за період з 2008 по 2020 роки, в той час коли відповідач придбав гаражі 05 грудня 2019 року та 14 січня 2020 року. Крім того, послуги, які є предметами даних договорів не підтверджено жодним первинним документом чи бухгалтерськими регістрами підприємства - ТОВ «Будсервісматеріали 1», зокрема неможливо підтвердити і визначити витрати останнього на автостояночні місця. Наявність договорів не підтверджує реальність господарської операції між контрагентами, а тому стверджувати, що дані послуги надавалися неможливо. Підписаний «розрахунок» головним бухгалтером ОСОБА_3 , про яку позивач не зазначає в позові, не надав докази наявності в останньої повноважень на складання та підписання таких документів від імені позивача. Натомість інформація в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців не містить прізвища ОСОБА_3 , як особи уповноваженої на підписання документів від імені підприємства без довіреності. Позивачем не надано обґрунтування підстав для оплати відповідачем заробітної плати, працівникам ТОВ «Будсервісматеріали 1»: головному бухгалтеру, економісту, юристу, директору, начальнику відділу кадрів, головному інженеру, диспетчеру, сантехніку, інженеру електрику, та немає розуміння чи ці посади взагалі існують в штатному розписі ТОВ «Будсервісматеріали 1» і чи існували в період, за який нараховується заборгованість. Отже, у позивача відсутні докази, які свідчать про факт надання послуг відповідачу. Надані позивачем розрахунок заборгованості за проектами договорів про надання послуг, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Щодо нарахування заборгованості, то позивач, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 за № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» не мав права нараховувати стягнення у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за період з 24 лютого 2022 року. Крім того, відповідно до ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю в три роки. Враховуючи строки позовної давності та початкове сальдо, визначене в розрахунку заборгованості, позивачем неправомірно та безпідставно визначене початкове сальдо в своїй таблиці розрахунку заборгованості, та неправомірно і безпідставно нарахована заборгованість та штрафні санкції у вигляді інфляційних нарахувань, 3% річних, тому стягнення такої заборгованості і штрафних санкцій не підлягає задоволенню. Підтвердження підстав нарахування та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних за період, який виходить за строки позовної давності та в період дії воєнного стану позивачем не надано. Розрахунок витрат по утриманню та експлуатації стоянки по АДРЕСА_2 з 01 квітня 2017 року; розрахунок витрат по утриманню та експлуатації стоянки по АДРЕСА_2 з 01 вересня 2021 року; розрахунок витрат по утриманню та експлуатації Стоянки по АДРЕСА_1 з 01 серпня 2023 року не мають необхідних реквізитів та обґрунтування зазначених розмірів витрат. Також, ці розрахунки стосуються обслуговування 177 машиномісць і будь-яке обґрунтування суми стягнення з відповідача, як власника двох машиномісць відсутні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що до відчуження майна ОСОБА_1 був власником машиномісць № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 в підземній автостоянці (секція №2) за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу від 05 грудня 2019 року зареєстрованого в реєстрі за № 2606 та від 14 січня 2020 зареєстрованого в реєстрі за № 56.
Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видом діяльності ТОВ «Будсервісматеріали 1» є надання інших індивідуальних послуг (основний), допоміжне обслуговування наземного транспорту.
ТОВ «Будсервісматеріали 1» (далі - Виконавець) надсилало ОСОБА_1 (далі - Власник) пропозицію укласти договір про надання послуг (далі - Договір), предметом якого є надання Виконавцем послуг утриманню будівлі і споруд, у тому числі, машиномісць № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , послуг по забезпеченню пропускного режиму (у тому числі, з використанням систем контролю та управління доступом) до паркінгу та здійснення функцій управління.
Договір між сторонами укладено не було.
З 01 квітня 2017 року діяв тариф за обслуговування машиномісця у розмірі 420 грн. щомісячно за одне паркомісце, за два - 840 грн. З 01 вересня 2021 року тариф становив 580 грн. щомісячно, а за два 1160 грн., а з 01 серпня 2023 діяв тариф 660 грн. щомісячно, а за два 1320 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідач користувався наданими послугами, а позивач нараховував плату по тарифу на послуги з утримання підземно-наземної автостоянки. Відповідач, одержуючи послуги по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки, за них не сплачував, у зв`язку із чим за період 01 грудня 2019 року по 01 листопада 2023 року утворилася заборгованість, яка становить 42 820,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований. Позивач довів, що тариф, який нараховується є обґрунтованим і розумним. Відповідач же, будучи власником майна, отримуючи послуги не довів, що тариф є завищеним, та відповідно ухиляючись від свого обов`язку укласти договір та оплачувати такі послуги тим самим, тягар утримання свого майна покладає на інших співвласників, які добросовісно несуть витрати на утримання автопаркінгу, що не відповідає правилам звичайного добросусідства. За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Будсервісматеріали 1» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню автостоянки і прилеглої території у розмірі 42 820,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині та стягненню інфляційних втрат в розмірі 6 167 грн. 36 та 3% річних в розмірі 2 063,05 грн. за період з 01 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року.
Апеляційний суд  не може в повній мірі погодиться з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
За змістом статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Зазначені положення законодавства встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Отже, власник нерухомого майна у вигляді машиномісця у паркінгу також несе обов`язок з оплати витрат на утримання цього майна (машиномісця).
Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За вказаних обставин, посилання відповідача на відсутність підписаних між ним та позивачем додаткових угод щодо збільшення розмір щомісячних платежів (тарифів) не спростовує висновку суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки, незважаючи на відсутність письмових угод до договору про надання послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, між сторонами у справі фактично склалися саме такі зобов`язальні відносини, адже позивач надає відповідачу послуги з утримання і обслуговування машиномісць, які не можуть бути відокремлені, фактично надаються, а тому відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2020 року в справі № 761/48615/18.
Суд апеляційної інстанції також враховує правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 02 грудня 2020 року в справі № 761/48615/18, у якій касаційним судом розглянуто позов щодо стягнення заборгованості за утримання машиномісця, і згідно яких позивачем доведено фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (освітлення паркінгу, охорона, утримання систем водопостачання його прибирання здійснюється для власників усіх паркомісць одночасно).
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене можна дійти висновку, що незважаючи на наявність чи відсутність договору власник зобов`язаний сплачувати за ті послуги, які фактично споживає, зокрема, за послуги з утримання паркінгу.
На підставі наданих учасниками справи та досліджених колегією суддів доказів встановлено, що позивач забезпечує утримання та експлуатацію підземної автостоянки по АДРЕСА_1  та надає щомісячно експлуатаційні послуги споживачу ОСОБА_1 , який з 05 грудня 2019 року є власником машиномісця № НОМЕР_3 в секції № 2 підземної автостоянки та з 14 січня 2020 року є власником машиномісця № НОМЕР_3 в секції № 2 підземної автостоянки а відповідач користується машиномісцем № НОМЕР_1 в секції № 2 підземної автостоянки та споживає надані послуги, а тому вчинені сторонами дії підтверджують існування фактичних договірних відносин по наданню експлуатаційних послуг. Оскільки такі послуги надавалися ТОВ «Будсервісматеріали 1» своєчасно і в повному обсязі, то споживач (власник майна) зобов`язаний їх оплатити.
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів зробити висновок про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати послуг (внесків) на утримання, експлуатацію та благоустрою підземної автостоянки по АДРЕСА_1 , у тому числі, машиномісця № НОМЕР_4 в секції № 2, якому кореспондується право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги.
З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що незважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг
з утримання та обслуговування нерухомого майна між сторонами у справі фактично склалися саме такі договірні правовідносини, оскільки товариством послуги з утримання та обслуговування машиномісця, які не можуть бути відокремлені, фактично надаються, а тому відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати.
Доводи  ОСОБА_1  про те, що за відсутності укладеного ним договору,
він не зобов`язаний сплачувати на користь позивача будь-яких коштів, апеляційний суд не приймає з огляду на те, що позивач довів фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (освітлення паркінгу, охорона, утримання систем водопостачання його прибирання здійснюється для власників усіх паркомісць одночасно).
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.
З матеріалів справи вбачається, і це не заперечується сторонами у справі, що рішенням Дарницького районного суду 28 березня 2023 року у справі № 753/13198/22 у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали-1» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за період з 01 грудня 2019 року по 01 жовтня 2021 року було  відмовлено. Рішення суду набрала законної сили.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 26, 27постанови Великої Палати Верховного Суду від12 червня 2019 року в справі №320/9224/17(провадження№ 14-225цс19) зазначено, що: «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) вказано, що: «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
Отже, для застосування підстави для закриття провадження у справі, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних: сторін спору, предмета позову, підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 201/1763/22 (провадження № 61-156св23).
Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи питання відкриття  провадження у   справі мав відмовити у відкритті провадження   в частині вимог за період з 01 грудня 2019 року по 01 жовтня 2021 року, які були заявлені до відповідача на суму боргу 27260,00 грн., інфляційну складову боргу 3011,33, 3% річних - 750,40 грн. на підставі пункту 3 статті 255 ЦПК України.
При цьому доводи позивача щодо пред`явлення позову у даній справі з інших підстав,  оскільки у попередній справі він вважав наявним договір між сторонами є не обґрунтованими.
В даному випадку, що у даній справі, що у справі № 201/1763/22 спір виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, якими є та була несплата  відповідачем боргу за надані послуги, а не наявність чи відсутність договору між сторонами, як помилково вважав позивач.
Відповідно до частин 4, 5 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в частині вимог, які були заявлені ТОВ «Будсервісматеріали 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за період з 01 грудня 2019 року по 01 жовтня 2021 року на підставі пункту 3 статті 255 ЦПК України.
За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та  3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахування рівня інфляції за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних за увесь час прострочення, тобто з моменту порушення грошового зобов`язання до момент його усунення.
На правовідносини, що виникли між учасниками справи, поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
При цьому, колегією суддів враховується, що згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
За таких обставин нараховані позивачем на суму боргу інфляційні втрати та  3 % річних за період з 24 лютого 2022 року по 01 листопада 2023 року не підлягають стягненню з відповідача.
У зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу за період з 01 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року.
За проведеними обчисленнями, з урахуванням методики розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до частини другою статті 625 ЦК України, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що за  період з 01 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем (власником машиномісця) з оплати послуг з утримання та обслуговування машиномісця розмір 3% річних становив - 186,72 грн., розмір інфляційних втрат - 825,60 грн.
За наведених вище обставин, позовні вимоги ТОВ «Будсервісматеріали 1» у частині стягнення з ОСОБА_1   суми боргу за надані послуги з утримання та обслуговування машиномісця, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, підлягають частковому задоволенню.
З ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Будсервісматеріали 1» підлягає стягненню розмір основного боргу за надані послуги з утримання та обслуговування машиномісця, що становить 15 560,00 грн.  (42820-27260), 3 % річних від простроченої суми у розмірі 186,72 грн., а також інфляційні витрати у розмірі 825,60 грн.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Колегією суддів враховується, що заборгованість за надані послуги з утримання та обслуговування машиномісця утворилась у відповідача  за період з грудня 2019 року по 01 листопада 2023 року. Позивач звернувся до суду з цим позовом 21 грудня 2023 року, тобто, після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період, що виник до 21 грудня 2020 року.
Разом з тим, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ, строк дії карантину закінчився з 01 липня 2023 року.
Враховуючи зазначене, строки, визначені, у тому числі статтями 257, 258 ЦК України були продовжені 02 квітня 2020 року  на строк дії такого карантину, тобто усі вимоги, що були заявлені з 02 квітня 2017 року до 02 квітня 2020 року є такими що подані в межах строку позовної давності. Отже, трирічний строк позовної давності щодо вимог за період з  грудня 2019 року по 01 листопада 2023 року не був пропущений.
Інші доводи апеляційної скарги   ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані та такі, що не впливають на законність  оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах,  що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом частин першої, п. 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При подачі позовної заяви ТОВ «Будсервісматеріали 1» просило стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 
На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав Договір про надання правової допомоги №18/08/23/БСМ1 від 18 серпня 2023 року, укладеного між ТОВ «Будсервісматеріали 1» та адвокатом Фоменко Д.А., копію Додаткової угоди № 2 від 24 жовтня 2023 року та акт № 2 приймання-передачі послуг від 19 грудня 2023 на суму 10 000,00 грн.
Відповідачем не надано доказів невідповідності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги, необхідності та підстав їх зменшення.
Оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених ним на правову допомогу, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог (32,2%), а саме у розмірі 3 220,00 грн. (10 000*32,2%).
При подачі позовної заяви ТОВ «Будсервісматеріали 1» сплатило судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (32,2%), а саме у розмірі 864,25 грн. (2 684*32,2%).
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 4 026,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (67,8%), а саме у розмірі 2 726,62 грн. (4 026*67,8%).
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ТОВ «Будсервісматеріали 1» на користь  ОСОБА_1 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 1 865,37 грн. (2 726,62-864,25)
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -  
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Закрити провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки прилеглої території у розмірі 27 260,00 грн., інфляційну складову боргу 3 011,33 грн., 3% річних 7 50,40 грн. за період з 01 грудня 2019 року по 01 жовтня 2021 року на підставі пункту 3 статті 255 ЦПК України.
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2021  року по 01 листопада 2023 рокузадовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 на користь товариства з обмеженою відповідальністю ««Будсервісматеріали 1», місце знаходження: м. Київ, вул. Срібнокільська, 14-А, ідентифікаційний код 33994474 заборгованість у розмірі 15 560 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, інфляційні витрати у розмірі 825 (вісімсот двадцять п`ять) гривень 60 копійок, три проценти річних у розмірі 186 (сто вісімдесят шість) гривень 72 копійки.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 на користь товариства з обмеженою відповідальністю ««Будсервісматеріали 1», місце знаходження: м. Київ, вул. Срібнокільська, 14-А, ідентифікаційний код 33994474  витрати на правову допомогу у розмірі 3 220 (три тисячі двісті двадцять) гривень.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали 1», місце знаходження: м. Київ, вул. Срібнокільська, 14-А, ідентифікаційний код 33994474 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 судовий збір у розмірі 1 865,37 (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять) гривень 37 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
 
Судді                                                                                    Фінагеєв В.О.
                                                                                   
   Кашперська Т.Ц.
      
             Яворський М.А.