ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року	Львів	Справа № 465/9474/24 пров. № А/857/5533/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Гінди О.М., Ніколіна В.В., 
при секретарі судового засідання:                     Прачук І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича на рішення Франківського районного суду міста Львова від 21 січня 2025 року у справі №465/9474/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області, Департаменту патрульної поліції України про визнання дії та бездіяльності протиправними (головуючий суддя першої інстанції – Чорний І.Я., місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – 21.01.2025),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник Яцишин А.В. звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області, Департаменту патрульної поліції України про скасування постанови серії ЕНА №3538083 від 24.11.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно постанови від 24.11.2024, на автомобільній дорозі Н-13 10 км., він, керуючи транспортним засобом рухався зі швидкістю 76 км/ год., тобто з перевищенням встановленої швидкості руху більше як на 20 км/ год., чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху. Швидкість руху вимірювалась приладом TruCаm LTI 20/20 ТС 000660. Вважає, що постанова є такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства та такою що містить неправдиві відомості. Зазначає, що фіксування швидкісного режиму руху транспортного засобу, яким він керував відбулась поза межами населеного пункту. Контроль швидкості повинен відбуватися лише в місцях, що облаштовані відповідними дорожніми знаками 5.70 «Тимчасово або постійно змінено схему руху та (або) встановлено нові дорожні знаки». У позові позивач стверджує, що лазерний вимірювач швидкості TruCаm, не був закріплений (розміщений) а знаходився в руках поліцейського, яким здійснювалося вимірювання швидкості. Такі заміри можуть, на думку позивача, дати більшу похибку, ніж передбачено свідоцтвом про повірку.
Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 21 січня 2025 року в задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема апелянт вказує на те, що лазерний вимірювач швидкості TruCam в момент фіксації правопорушення не був стаціонарно розміщений, а також фіксація правопорушення здійснювалась не в зоні дії дорожнього знаку 5.70. З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у скарзі, просили скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання.
Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи (ч.5 ст. 286 КАС України).
З врахуванням вищенаведеного, та у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що дана категорія справ віднесена до термінових, розгляд яких здійснюється у десятиденний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 24.11.2024 близько 13:00, інспектором 1 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Львівській області ст. лейтенантом поліції Задолинним Ю.С. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 3538083, згідно з якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 грн.
За змістом оскаржуваної постанови ОСОБА_1 24.11.2024 близько 13:00 на автодорозі Н-13 Львів-Самбір-Ужгород (с. Підгайці) керуючи транспортним засобом Audi SQ5 д.н.з. НОМЕР_1 перевищив встановлені обмеження руху більш як на 20 км/год, а саме рухався в населеному пункті зі швидкістю 76 км/ год, ., чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху, (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год). Швидкість руху вимірювалась приладом TruCаm LTI 20/20 ТС 000660.
Суд першої інстанції в позові відмовив з тих підстав, що відповідач надав належні докази, які доводять вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 статті 122 КпАП України.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух
Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 12.4 ПДР установлено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.
Відповідно до частини першої статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» (далі – Закон №580-VIII), поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Зокрема, статтею 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою:
1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань;
2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто, положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
Апеляційний суд зауважує, що застосування у конструкції вказаної норми частини другої статті 40 Закону №580-VIII похилої риски між словами «монтувати» та «розміщувати» свідчить, що відповідні пристрої можуть як стаціонарно монтуватись так і розміщуватись, у тому числі, й на однострої, у/на службових транспортних засобах поліцейських.
Отже, законом не обмежується використання технічних пристроїв для фіксації порушень, у тому числі й лазерних вимірювачів швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20, виключно у стаціонарному режимі.
При цьому, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань, а тому вимірювання швидкості руху автомобіля позивача могло здійснюватися з утримування в руках такого пристрою працівником поліції під час вимірювання. При цьому, відсутні підстави вважати, що вимірювання швидкості руху автомобіля позивача вплинуло на результат вимірювання.
Таким чином, докази здобуті з використанням лазерного вимірювача швидкості TruCАM серійний номер ТС000660 належні та допустимі.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Так, на підтвердження того, що позивач дійсно допустив порушення зазначених вище вимог ПДР відповідачем до суду першої інстанції до початку розгляду справи по суті разом із відзивом на апеляційну скаргу подано докази у вигляді фото та відео фіксації вчиненого правопорушення, з яких видно, що автомобіль позивача в межах населеного пункту рухався зі швидкістю 76 км/г. 
Посилання позивача-апелянта на те, що фіксація порушення здійснювалась не в зоні дії дорожнього знаку 5.70 ПДР, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки станом на час вчинення правопорушення даний дорожній знак іменований як «Зміна схеми руху», що відповідно не є спірним у цій справі.
Однак, апеляційний суд зауважує, що на час складання Постанови ПДР містять дорожній знак 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень ПДР» обов`язкове лише для позначення ділянок доріг де здійснюється фіксація порушень в автоматичному режимі стаціонарними камерами автофіксації.
Проте, наявність або відсутність дорожнього знаку 5.76 ПДР не звільняє водіїв від обов`язку виконувати вимоги ПДР щодо дотримання дозволеної швидкості руху.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що постанова в справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №3538083 від 24.11.2024 відповідає вимогам закону, та скасуванню не підлягає.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
В ст.242 КАС України видно, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Яцишина Андрія Володимировича – залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 21 січня 2025 року у справі №465/9474/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін	
Повне судове рішення складено 18.03.2025