УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 463/3486/24
провадження № 61-75ск25
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                        
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» про стягнення коштів, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп», у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 4 515 123,00 грн пені.
 
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2024 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову позивачу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що за нікчемності попереднього договору, не можуть існувати такі юридичні наслідки, як нарахування та стягнення пені за прострочення виконання робіт або надання послуг, передбачених цим попереднім договором, оскільки у частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги) міститься посилання на роботи/послуги «згідно з договором», а останній у даному випадку є нікчемним.
 
02 січня 2025 року ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у зазначеній вище справі.
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні мав застосувати висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 501/3038/16-ц, від 20 травня 2021 року у справі № 607/1569/19 та ін.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Суд установив, що 03 березня 2020 року ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» уклали попередній договір купівлі-продажу квартири.
 
Цей попередній договір укладено в простій письмовій формі та не засвідчено нотаріально. Доказів визнання цього договору дійсним в судовому порядку сторонами суду не надано.
 
Відповідно до довідки від 27 травня 2022 року № 064/27/2022 згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 кошти вніс в повному обсязі.
У преамбулі позовної заяви міститься посилання на те, що «цей позов пред`являється з приводу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: …».
 
А у попередньому договорі купівлі-продажу квартири предметом цього договору зазначено те, що його сторони «зобов`язуються у майбутньому … укласти та належним чином оформити… договір купівлі-продажу квартири …» (пункт 1.1 попереднього договору).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
 
Відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
 
Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
 
За пунктами 3, 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
 
Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
 
Позивач у цій справі просить стягнути з відповідача пеню відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з невиконанням умов попереднього договору щодо продажу їй квартири.
 
Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
 
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
 
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються в порядку, встановленому сторонами в попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
 
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
 
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частини друга, третя статті 635 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 06 серпня 2024 року у справі № 727/12297/23 зазначено, що: «Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, між сторонами в справі укладено попередній договір про наміри укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна. ТОВ «МС Імперіал Буд» зобов`язалося оформити на себе правовстановлюючі документи та зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості до моменту укладення договору купівлі-продажу.
 
У спірних правовідносинах ТОВ «МС Імперіал Буд» не є виконавцем або продавцем, а ОСОБА_1 не є споживачем послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідач не несе відповідальність за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за неналежне виконання умов попереднього договору.». 
 
Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
 
Частиною першою статті 220 ЦК України встановлено, що уразі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, між сторонами в справі укладено попередній договір про наміри укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який нотаріально не посвідчений.
 
Доводи касаційної скарги такі висновки не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення норм законодавства та спрямовані на досягнення повторного перегляду справи, яка була предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 червня 2020 року у справі № 501/3038/16-ц, від 20 травня 2021 року у справі № 607/1569/19 та ін, є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами у цій справі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» про стягнення коштів. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко
 
                                                                                                             Є. В. Петров