УХВАЛА
18 грудня 2024 року
м. Київ
Справа № 757/61570/21-ц
Провадження № 61-17695св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Карпенко С. О.,
суддів: Ігнатенка В. М., Сердюка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Лісовського Сергія Володимировича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року в складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року в складі колегії суддів Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В.
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації і відшкодування моральної шкодита
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що народний депутат України ОСОБА_1 активно веде офіційний верифікований канал на відеохостингу YouTube під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому постійно викладає відеоролики зі своєю участю, зокрема у форматі монологів на політичні теми.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 виклав відеоролик (ІНФОРМАЦІЯ_6) під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », зміст якого порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.
Зокрема, ОСОБА_1 заявив наступне:
«… Интересная история как помощники ОСОБА_4 начинают занимать важные государственные должности. Эта вся история начинается с того, как в 2019-2020 году родной брат ОСОБА_4 продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл...».
На 08 листопада 2021 року (10 днів з дня публікації відеоролику) публікацію від ІНФОРМАЦІЯ_2, розміщену на YouTube каналі «ІНФОРМАЦІЯ_7», подивилися більше 119 000 осіб. 
Вважав, що ОСОБА_1 внаслідок поширення на своїй офіційній сторінці на YouTube каналі «ІНФОРМАЦІЯ_7» за адресою 
ІНФОРМАЦІЯ_8 ознайомив широке коло осіб із наведеною недостовірною та образливою інформацією, яка зводиться до фактичного звинувачення його у «продажі» державних посад в 2019-2020 роках, порушив його особисті права на повагу до гідності і честі та на недоторканість його ділової репутації, оскільки така інформація є, першочергово, неправдивою, вигаданою, надуманою. Публікація не містить жодних доказів, обґрунтувань або посилань на факти, що могли б підтвердити слова відповідача. Ця публікація спотворила та принизила його в очах громадськості та суспільства. Зазначені судження важко назвати оціночними, оскільки вони є стверджувальними, породили сумніви щодо дотримання позивачем норм кримінального закону, моральних засад та законодавчих вимог під час виконання ним службових обов`язків. Висловлювання відповідача паплюжать його честь, гідність та підривають ділову репутацію.
Позивач жодним чином не заперечує своїх родинних зв`язків із керівником Офісу Президента України ОСОБА_4 Відтак, жодних сумнівів, що поширена відповідачем недостовірна інформація стосується саме його, немає. ОСОБА_1 у зазначеному відеоролику чітко звертається до ОСОБА_5 та згадує його рідного брата ОСОБА_2 .
Відповідач у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_2 заявляє, що «Эта вся история начинается с того, как в 2019-2020 году родной брат ОСОБА_4 продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл», що є недостовірною інформацією та непідтвердженою жодними доказами. Із самого посту не вбачається підтвердженої інформації про те, що ОСОБА_2 , який і є рідним братом ОСОБА_5 , у будь-який спосіб продавав посади у державних органах, а відповідач якимось чином припинив це.
Також вказував, що висловлювання відповідача щодо його дій є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості. Дії, про які заявляє відповідач, підпадають під ознаки кримінально карного діяння, що, із свого боку, виключає віднесення його слів про позивача до оціночних суджень чи критичних зауважень про його діяльність.
Відповідач фактично вказує на вчинення ОСОБА_2 злочинних корупційних дій, що не підтверджується жодними даними. Водночас заява відповідача про корупційну змову ОСОБА_2 з його братом ОСОБА_5 , викладена у публікаціях таким чином, що сумнівів у її правдивості у пересічного громадянина виникнути не може, незважаючи на її неправдивість.
Висловлювання відповідача містять конкретні звинувачення позивача у вчиненні ним корупційних правопорушень, що є кримінально карними діяннями. Характер висловлювання, а саме використання мовно-стилістичних засобів у тексті публікації, жодним чином не схожий на власне оціночне судження, що виключає можливість застосування захищених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та деякими рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в справі Lingens v. Auslriа від 08 липня 1986 року, поняття «оціночного судження» та/або, так званих, меж допустимої критики щодо політика.
Вважав, що заявлена у спірній публікації інформація є фактичними твердженнями, оскільки містить посилання на обставини як такі, що реально існують та зафіксовані на певних відеозаписах. Проте відповідач не доводить достовірність цієї інформації. Водночас позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, не має незнятої чи непогашеної судимості.
ОСОБА_2 не займає жодної державної або політичної посади. Професійна діяльність позивача не пов`язана із будь-якими діями, внаслідок яких він може «продавати» державні посади або іншим чином впливати на призначення осіб на посади державного значення. 
Позивач має певний авторитет у своєму колі спілкування та має повагу у суспільстві, тобто здобув собі певну позитивну ділову репутацію та честь. Будь-яка негативна суспільна оцінка позивача, яка може з`явитися внаслідок поширення відносно нього негативної та недостовірної інформації, паплюжить його честь та впливає на ділову репутацію. 
Вважав, що повним та достатнім поновленням його прав буде визнання поширеної ОСОБА_1 відносно нього інформації недостовірною із зобов`язанням її спростувати шляхом розміщення на офіційній сторінці каналу Youtube ОСОБА_1 відеоролику із записом про спростування. Розмір моральної шкоди позивач оцінив в 1 грн.
За таких обставин просив визнати недостовірною та такою, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 , інформацію, поширену народним депутатом України ОСОБА_1 на його офіційній сторінці відеохостингу YouTube у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 а саме:
«Эта вся история начинается с того, как в 2019-2020 году родной брат ОСОБА_4 продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл».
Зобов`язати ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня набрання рішенням у цій справі законної сили спростувати поширену ним відносно ОСОБА_2 інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці у YouTube відеоролику з озвученим текстом наступного змісту:
«Поширена мною інформації про те, що ОСОБА_2 в 2019-2020 роках продавав державні посади є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності».
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 грн на відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
01 грудня 2022 року рішенням Печерського районного суд міста Києва позов задоволено.
Визнано недостовірною та такою, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, поширену народним депутатом України ОСОБА_1 на його офіційній сторінці відеохостингу YouTube у публікації від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_5 а саме: «Эта вся история начинается с того, как в 2019-2020 году родной брат ОСОБА_4 продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл.».
Зобов`язано ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати поширену ним відносно ОСОБА_2 інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці у YouTube відеоролику з озвученим текстом наступного змісту: «Поширена мною інформації про те, що ОСОБА_2 у 2019-2020 роках продавав державні посади, є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 грн на відшкодування моральної шкоди та 4 086 грн на відшкодування судового збору.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року - без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що оспорювана інформація підлягає спростуванню, оскільки відповідач поширив відносно позивача інформацію, яка формує негативну громадську думку, руйнує позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такою, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Відповідач не довів, що поширена інформація належить до оціночних суджень чи критичних зауважень, тому позивач має право на спростування цієї недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.
Твердження відповідача про те, що інформація, викладена у його відеозверненні, не підлягає спростуванню, оскільки на відео відсутні фактичні дані, які можуть бути перевірені судом на предмет правдивості та достовірності, є безпідставними, з огляду на те, що звинувачення у вчиненні позивачем злочинів можуть бути перевірені відповідними правоохоронними органами, що виключає можливість віднесення таких висловів до оціночних суджень.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У вересні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лісовський С. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року, постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах 14 серпня 2020 року в справі № 757/23148/18-ц (провадження № 61-7293св19), від 22 травня 2019 року в справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18), від 11 лютого 2019 року в справі № 725/5585/16 (провадження № 61-34549св18), від 24 квітня 2019 року в справі № 569/5269/16-ц (провадження № 61-508св17), від 07 вересня 2020 року в справі № 490/3098/17 (провадження № 61-5741св19), від 04 листопада 2020 року в справі № 757/108/19 (провадження № 61-18365св19), від 04 листопада 2020 року в справі № 373/1994/17 (провадження № 61-6924св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 305/1717/18 (провадження № 61-7497св20), від 14 серпня 2020 року в справі № 757/23148/18 (провадження № 61-7293св19), від 17 лютого 2020 року в справі № 752/17699/18 (провадження № 61-18785св19), від 21 січня 2019 року в справі № 760/11161/17 (провадження № 61-48259св18), від 16 травня 2018 року в справі № 757/11377/17 (провадження № 61-47924св18), від 20 лютого 2020 року в справі № 757/15956/16 (провадження № 61-8441св19), від 18 березня 2021 року в справі № 927/791/18, від 28 вересня 2022 року в справі № 369/11909/20 (провадження № 61-5212св22), від 23 грудня 2021 року в справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20), від 23 листопада 2022 року в справі № 501/3208/19 (провадження № 61-7771св21), від 12 січня 2022 року в справі № 953/8685/20 (провадження     № 61-8440св21), від 24 березня 2021 року в справі № 428/3780/20 (провадження № 61-319св21), від 24 червня 2021 року в справі № 552/1030/20 (провадження   № 61-18186св20), від 08 грудня 2021 року в справі № 757/10886/20 (провадження № 61-13490св21), щодо віднесення до оціночних суджень критики та оцінки дій, а також висловлювань, які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Крім того, у вказаних постановах зазначено, що оціночними є судження відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел (зокрема відеозаписів) інформації, серед іншого, щодо причетності певної особи до злочину.
Вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20), про те, що є недопустимим, з огляду на завдання цивільного судочинства, ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні. Вважає, що обставини оспорюваної інформації перевіряються у кримінальних провадженнях № 22020000000000065, № 42020000000000642, № 52020000000000372, № 52020000000000373, тому вимоги щодо спростування цієї інформації не підлягають судовому розгляду.
Заявник просить суд врахувати висновок, викладений колегію суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2023 року в справі № 757/39521/20-ц (провадження № 61-15064св21), яка є подібною справі, що переглядається.
Позиція інших учасників справи
У березні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Прилуцька Н. М. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. Посилається на те, що поширена позивачем інформація є фактичним твердженням, оскільки може бути перевірена, зокрема і в кримінальному провадженні, що не заперечує представник відповідача у касаційній скарзі.
Доказів на підтвердження того, що оспорювана в цій справі інформація перевіряються у кримінальних провадженнях № 22020000000000065, № 42020000000000642, № 52020000000000372, № 52020000000000373, відповідач не надає. Такі обставини невідомі і позивачу, який не перебуває у будь-якому процесуальному статусі у вказаних кримінальних провадженнях.
Рух справи в суді касаційної інстанції
16 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.
19 червня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
26 червня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 757/39521/20-ц (провадження № 61-15064св21).
09 вересня 2024 року ухвалою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу повернено на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 поширив на своєму каналі на відеохостингу YouTube відеоролик ( ІНФОРМАЦІЯ_5 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_7 в цьому відеоролику поширив наступну інформацію: «…  Интересная история как помощники ОСОБА_4 начинают занимать важные государственные должности. Эта вся история начинается с того, как в 2019-2020 году родной брат ОСОБА_4 продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл...».
На 08 листопада 2021 року (10 днів з дня публікації відеоролику) публікацію від ІНФОРМАЦІЯ_2, розміщену на YouTube каналі «ІНФОРМАЦІЯ_7», подивилися більше 119 000 осіб.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та вважає за необхіднепередати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб під час остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від28 листопада 1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року в справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).
Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.
ЄСПЛ роз`яснив, що право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції, також пов`язане з вимогами щодо єдиного застосування закону.
Суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції.
Верховний суд має забезпечувати єдність судової практики для того, щоб виправляти непослідовності та підтримувати громадську довіру до судової системи (рішення ЄСПЛ від 12 травня 2012 року в справі «Альбу та інші проти Румунії» (Albu and others v. Romania), заява № 34796/09). Існує тісний зв`язок між принципом єдності судової практики, з однієї сторони, та механізмами доступу до Верховного Суду, з іншої.
На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення від 24 квітня 2008 року в справах «С. Дж. Та інші проти Болгарії» (С. G. Аnd Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункт 39; «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, пункт 170).
Формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року в справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France), заява № 17862/91, пункти 31, 32; від 11 квітня 2013 року в справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, пункт 65).
Дотримання принципу правової визначеності ЄСПЛ пов`язує із забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судові практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
За вимогами частини першої статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 127/18042/20(провадження № 61-909св23) звернув увагу, що в частині третій статті 277 ЦК України (у редакції, чинній станом на 28 березня 2014 року) передбачалося, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено.
Тому чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції під час вирішення спорів про спростування недостовірної інформації.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року у справі № 757/49189/16-ц (провадження № 61-34417св18) зазначено, що у зв`язку із внесенням з 27 березня 2014 року змін до ЦК України, зокрема, статті 277, принцип презумпції добропорядності (частина третя статті 277 ЦК України) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку.
Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції).
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 2015 року в справі «Карпюк та інші проти України», заяви № 30582/04, 32152/04, пункт 188).
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення ЄСПЛ від 15 липня 2010 року в справі «Газета «Україна-Центр» проти України», заява № 16695/04, пункт 46).
Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), заява № 9815/82, пункт 46).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21 (провадження № 61-4435св23) зазначено, що тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики ЄСПЛ щодо її застосування.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справа № 536/911/21 (провадження № 61-4812св23) зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 757/10886/20-ц (провадження № 61-13490св21).
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21), від 21 липня 2022 року в справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21) виснував, що суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. 
У постанові від 25 вересня 2024 року в справі № 760/9496/21 (провадження № 61-7392св23) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 127/30294/18 (провадження № 61-21899св19) вказано, що суди встановили, що користувач ОСОБА_2 на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» поширив інформацію наступного змісту: «Мошенник! #Аферист ОСОБА_1 Внимание всем кто может знать этого человека. Это бессовестный аферист и мошенник! Который занимается обманом людей завладевая их деньгами, оскорбляя их достоинство и угрожая физической расправой за просьбы вернуть деньги обратно. Называет себя ОСОБА_1, проживает в ІНФОРМАЦІЯ_2. В данный момент известен факт обмана как минимум трёх человек. Передайте по возможности эту информацию своим знакомым и Будьте осторожны!». 
У цій справі Верховний Суд виснував, що під час скасування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд визнавши створену ОСОБА_2 та розміщену на його сторінці інформацію недостовірною, не узяв до уваги, що оспорювана інформація є оціночним судженням, а тому зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову. Натомість суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оспорювана інформація є суб`єктивною думкою автора, висловленою в образливій для позивача формі, та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані (в чому полягають шахрайські дії позивача, чим доводиться шахрайство останнього тощо). Крім того у інформації, що є предметом судового захисту, є висловлення, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20 (провадження № 61-17422св20) зазначено, що хоча опублікована відповідачем спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Шахрай - це той, котрий дурить інших, зловживаючи їх довірою, в корисливих цілях; аферист, пройдисвіт, злодій, ошуканець, обманщик, проноза, пройда, крутій, брехун, людина, нечиста на руку. Застосування у спірній статті слова «шахрай» не можна розцінювати як звинувачення позивача у кримінальному правопорушенні, оскільки таке слово може носити склад провокативного забарвлення і мати різні поняття щодо діяльності особи. Суд апеляційної інстанції правильно керувався тим, що спірна стаття не містить будь-яких фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень у вчиненні позивачем конкретних кримінальних правопорушень. Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Крім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочину, а тому посилання позивача на те, що зміст статті щодо нього є фактичним твердженням про вчинення злочину, є помилковими.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/30016/15-ц (провадження № 61-25065св18) суди попередніх інстанцій установили, що інформація, яку просить спростувати позивач, а саме: «... ОСОБА_1 намагається роздути скандал, щоб уникнути покарання за розтрату коштів та ухилення від сплати податків... Загальна сума збитків складає 200 млн. грн: 175 млн. - це було безперечно перераховано на фіктивне підприємство, а потім переведено готівкою, 25 млн. - це не сплачено податків..», була поширена у зв`язку з проведенням розслідування Головним слідчим управлінням фінансових розслідувань ДФС України та фактично містить оцінку діяльності позивача. З огляду на характер мовно-стилістичних засобів, вказана інформація не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. За своїм змістом така інформація є ніщо іншим, як оціночними судженнями. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 127/18042/20 (провадження № 61-909св23), надаючи оцінку відомостям, які висвітлені у статті із назвою «Екологічна катастрофа в Тростянці або Арбітражна керуюча ОСОБА 1 на службі у спиртової мафії», виснував, що суди не врахували, що словосполучення та речення як інформація, про спростування якої просила позивачка, з огляду на мовно-стилістичні засоби не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, за своїм змістом така інформація є нічим іншим, як оціночними судженнями, суб`єктивною думкою авторів. Викладена інформація є вираженням суб`єктивної думки відповідачі, фактично коментарем тієї ситуації, яка склалась навколо проведення процедури банкрутства підприємства та екологічної ситуації у населеному пункті, де воно знаходиться. Вислови у статтях не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені. Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що чинне законодавство з квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції під час вирішення спорів про спростування недостовірної інформації.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 жовтня 2024 року в справі № 753/16257/23 (провадження № 61-9076св24) виснував, що суд апеляційної інстанції, пославшись лише на те, що відповідачами поширена інформація про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, не звернув належної уваги на доводи апеляційних скарг щодо необхідності комплексної оцінки спірного висловлювання відповідачів, необхідності урахування загального змісту публікації, її суспільної значимості в умовах воєнного стану та підвищеного інтересу суспільства до діяльності публічних осіб, які могли здійснювати проросійську політику, а також зв`язок між оспорюваним висловлюванням, змістом запитання до голови ОСОБА_9 і його відповіддю.Сама лише різка чи навіть образлива форма висловлювання не є перешкодою для віднесення певного висловлювання до оціночного судження. Певні висловлювання не можуть бути спростовані за позовом про спростування недостовірної інформації, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 541/349/20, від 19 лютого 2024 року в справі № 370/1604/21.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 вересня 2024 року в справі № 760/9496/21 (провадження № 61-7392св23) вказав, що стилістика інформації та застосовані мовні засоби (зокрема, «бандит», «рейдер», «мафія») не містять посилання на конкретні фактичні дані та не є звинуваченням позивача у вчиненні конкретних злочинів із зазначенням дати, часу та місця їх вчинення, натомість в дописах відповідачів наявні оціночні судження та критика дій позивача як публічної особи з метою привернення уваги суспільства до проблематики забудови зелених зон, зокрема в Солом`янському районі м. Києва. Тобто не було порушено баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію, а критика не вийшла за межі добросовісної реалізації права на свободу висловлювання щодо питань, які становлять суспільний інтерес.
Водночас постановою від 10 липня 2024 року в справі № 755/17554/19 (провадження № 61-10940св23) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,посилаючись передбачений статтею 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, скасував рішення судів попередніх інстанцій та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації. Виснував, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження достовірності поширеної інформації, перед публікацією оспорюваної інформації він не переконався в її достовірності, посилаючись лише на те, що оспорювана інформація була отримана з інших джерел (публікацій), що була у відкритому доступі, а також на підставі довідки, що була складена відповідачем за даними, які надходили на електронну адресу ОСОБА_2. Спірний текст стосується певної фактичної поведінки позивача, носить стверджувальний характер, не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача, автором не вживалися мовно-стилістичні засоби про ймовірність або припущення інформації. Будь-яких належних та допустимих доказів, що ця поширена інформація є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідач суду не надав. Підстав стверджувати, що викладена відповідачем інформація щодо поведінки (дій) позивача є оціночними судженнями та була перевірена на предмет дійсності, немає. Оскільки позивач довгий час обіймав посади, пов`язані із захистом державного кордону, за час службової діяльності мав нагороди, тому поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих та суспільства, порушивши його честь. Поширення такої інформації, без перевірки на предмет її правдивості, свідчить про порушення прав позивача, які підлягають відновленню шляхом визнання оспорюваної інформації недостовірною та такою, що порочить і принижує його честь, гідність та ділову репутацію.
У постанові від 23 липня 2024 року в справі № 361/3910/19 (провадження № 61-5865св23) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позову з тих підстав, що поширена народним депутатом України ОСОБА_2 інформація, оприлюднена в ході пленарного засідання Верховної Ради України 05 липня 2016 року наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_2.» є недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію позивача як судді у відставці та науковця, оскільки містить стверджувальні вислови про вчинення ним злочинних дій, яких він не вчиняв, доведена з перекручуванням інформації, яка розповсюджувалась раніше засобами масової інформації.
Вважав, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано встановили, що твердження відповідача про вчинення позивачем злочину та відсутність з його боку доказів про достовірність інформації перед її оприлюдненням свідчать про умисний характер таких дій, тобто народний депутат ОСОБА_2 поширив негативну інформацію про позивача без надання доказів її достовірності. Поширення таких неправдивих відомостей, що мають наклепницький характер, за поширення яких відповідач як народний депутат несе юридичну відповідальність, завдає шкоди особистим немайновим правам позивача, оскільки ганьблять честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .
У постанові від 05 червня 2024 року в справі № 756/14771/21 (провадження                   № 61-17539св23) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, проаналізувавши зміст інформації,поширена ОСОБА_2 01 липня 2021 року під час проведення мітингу біля будівлі Київської міської ради, а саме: «Звертаю вашу увагу, а також увагу Київського міського голови до тої ситуації як діє радник Київського міського голови з правових питань ОСОБА_1 в садовому товаристві «Рябина» Київської області Обухівського району здійснює незаконне рейдерське захоплення земель садового товариства, погрожує журналістам, які проводять розслідування з цього питання, б`є відверто активістів та погрожує членам садового товариства зброєю», виснував, що в таких висловлюваннях міститься інформація про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень (зокрема, щодо організації рейдерського захвату, погроз журналістам, членам садового товариства), яку можна перевірити на предмет її дійсності.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій також виснували, що відповідач у своїх висловах стверджував про вчинення позивачем діянь, які кваліфікуються як злочин, що виключає можливість віднесення таких висловів до оціночних суджень.
Оскільки відповідач не надав будь-яких доказів на підтвердження відомостей про вчинення позивачем будь-яких кримінальних правопорушень та притягнення останнього до відповідальності, такі висловлювання визнано необґрунтованими, оскільки відсутні судові рішення, які б могли таке спростувати.
Водночас у постанові від 22 лютого 2023 року в справі № 757/39521/20-ц (провадження № 61-15064св21) колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, переглядаючи справу з аналогічним суб`єктним складом та предметом позову, висновувала про відсутність підстав вважати порушеними права ОСОБА_2 оспорюваною інформацією у зв`язку з, зокрема, тим, що аналогічна інформація, розміщена на офіційній сторінці народного депутата України ОСОБА_1 у соціальній мережі Facebook (Geo Leros) стосовно позивача, є оціночним судженням відповідача, вираженням його власних думок, тому не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
У справі, що переглядається, відповідач звертав увагу, що інформація щодо можливої причетності ОСОБА_2 до обіцянок вплинути на прийняття рішень особами, уповноваженими на виконання функцій держави щодо призначення конкретних осіб на посади, зокрема, голови Тернопільської обласної державної адміністрації та директора Ілічівського порту за надання неправомірної вигоди, є предметом доказування у кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема за заявами ОСОБА_1 . 
Позивач зауважував, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17, аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому ці дані, зафіксовані на відповідних носіях інформації, є доказом.
Так, за фактом можливого вчинення корупційних злочинів за зверненням відповідача Спеціальною антикорупційною прокуратурою 30 березня 2020 року було відкрито кримінальне провадження № 42020000000000646 з такою фабулою: «До спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора надійшло звернення народного депутата України ОСОБА_1 про те, що невстановлені досудовим розслідуванням особи, в тому числі особа, схожа на ОСОБА_2 , за попередньою змовою групою осіб, у період часу з кінця серпня до початку жовтня 2019 року обіцяли вплинути на прийняття рішень особами, уповноваженими на виконання функцій держави щодо призначення конкретних осіб на посади голови Тернопільської обласної державної адміністрації та директора Ілічівського порту за надання неправомірної вигоди в сумах 220 тис. доларів США та 620 тисяч доларів США відповідно». Згодом попередню кваліфікацію було змінено з частини другої статті 369-2 Кримінального кодексу (далі - КК) України (зловживання впливом) на частину другу статті 15, частини першої статті 190 КК України (замах на шахрайство) та визначено підслідність за Головним слідчим управлінням Національної поліції України. 22 квітня 2020 року заступником Генерального прокурора визначено підслідність цієї справи за Головним слідчим управлінням Служби безпеки України та об`єднано з кримінальним провадженням № 22020000000000065. 
Також Державним бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000000642 від 30 березня 2020 року за частиною першою статті 365, частиною другою статті 364, частиною другою статті190, частиною другою статті 344, частиною другою статті 328 КК України, за цими ж фактами.
10 червня 2020 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальні провадження № 52020000000000372 за частиною другою статті 369-2 КК України та № 52020000000000373 за частиною третьою статті 368 КК України на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду про зобов`язання внести відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Найсма Масі-Мустафи від 13 травня 2020 року № 39346.
Згідно з фабулами вказаних кримінальних проваджень: « ОСОБА_2 отримав неправомірну вигоду за вплив на прийняття рішень головою офісу Президента ОСОБА_4 щодо призначення ряду осіб на посади в органах державної влади».
Тобто у вказаних кримінальних провадженнях можуть бути встановлені факти, від яких залежить вирішення справи, що переглядається.
Зважаючи на вказане, не можна вважати, що є сталою та зрозумілою для застосування практика вирішення спорів про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, яка містить елементи звинувачення особи в діяннях, які підпадають під ознаки кримінально карного діяння. І чи може суд цивільної юрисдикції, який відповідно до вимог цивільного законодавства розглядає цю категорію спорів, давати оцінку діянням осіб у контексті того, чи є вони кримінально карними.
Окремим питанням для дослідження є і те, чи може суд до пред`явлення обвинувачення надавати оцінку діянням особи і кваліфікувати їх як злочинні.
Також колегія суддів звертає увагу, що порушені питання охоплюють важливі в демократичному суспільстві конвенційні права про захист особи від поширення недостовірної негативної інформації, зокрема про причетність до вчинення кримінальних правопорушень, які необхідно досліджувати в розрізі права на свободу висловлювання щодо питань, які становлять суспільний інтерес.
Повністю текст поширеної народним депутатом України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 інформації на його каналі в мережі Youtube звучить так: « И вот ОСОБА_4 с ОСОБА_6 решили что нужно уже меня наказать и придумали следующую комбинацию - что я возвращаюсь в Киев и мне дають підозру. Этим вопросом сейчас занимается некий Кипер , который является прокурором города Киев. Ранее он был помощником ОСОБА_4 . Интересная история как помощники ОСОБА_4 начинают занимать важные государственные должности. Эта вся история начинается с того, как в 2019-2020 году родной брат ОСОБА_4 продавав государственные должности. Я публиковал эти записи, лавочку успешно я прикрыл. Так вот теперь ОСОБА_4 сам напрямую это делает - берет людей к себе помощниками, потом отправляет их на государственные какие-то должности, для того чтобы они дальше ему успешно прислуживали».
Окремо колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду звертає увагу, що Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2023 року в справі № 757/39521/20-ц (провадження № 61-15064св21) з тими ж самими сторонами і за подібними підставами і предметом позову, зокрема, керувалася тим, системний аналіз змісту публікації (аналогічно до публікації в справі, що переглядається) дозволяє виснувати, що коментар відповідача фактично направлений на оцінку дій іншої особи - ОСОБА_5 , який не є позивачем у справі. Про позивача ОСОБА_2 , який є братом ОСОБА_5 , у публікації вказано лише побічно, навіть без зазначення його імені. У публікації не вказано про будь-які конкретні дії позивача, а лише зазначено про його певну причетність, на думку відповідача, до певних дій його брата.
Водночас про висновок щодо порушення прав особи без зазначення її імені з урахування іншої інформації, викладеної в оспорюваний публікації, свідчить висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - у постанові від 13 квітня 2020 року у справі № 758/5355/17 (провадження № 61-741св17), де суд вважав порушеними права позивача у справі про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, незважаючи на те, що в оспорюваній інформації зазначено виключно його прізвище.
У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 757/8829/19-ц (провадження № 61-1081св22) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оспорювана інформація, в якій вказано прізвище особи (без зазначення імені), стосується позивача.
Зазначене свідчить про застосування судами різного підходу щодо вирішення питання про порушення прав позивача у справах про захист честі, гідності та ділової репутації у випадку, якщо в оспорюваній інформації не зазначено його ім`я, проте міститься інша інформація (прізвище, родинні зв`язки з іншою особою, посада тощо), яка однозначно ідентифікує особу позивача з урахуванням відсутності заперечень відповідача про поширення інформації саме про цю особу.
Саме Велика Палата Верховного Суду в силу своїх повноважень, передбачених у частині другі статті 45 Закону № 1402-VIII, має визначити критерії, за яких суд може віднести таку інформацію до категорії оціночних суджень чи кваліфікувати її як фактичні твердження.
Отже, наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції, оскільки має місце наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів, зокрема касаційної інстанції і єдиним механізмом подолання таких розбіжностей національне законодавство передбачає в частині п`ятій статті 403 ЦПК України шляхом передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів (ухвали від 10 липня 2019 року у справі № 431/5643/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 357/13182/18, від 23 червня 2020 року у справі № 910/8130/17, від 09 липня 2020 року у справі № 610/1065/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 910/32643/15, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/17296/19, від 23 жовтня 2020 року у справі № 906/677/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 757/50105/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 640/6432/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 916/1977/20, від 18 травня 2021 року у справі № 758/733/18).
З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі та єдності практики при визначенні юрисдикційної спору щодо кількох пов`язаних між собою вимог.
Кількісний критерій ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
Наведене в ухвалі підтверджує наявний і якісний і кількісний критерій, який свідчить про наявність виключної правової проблеми та несталість і суперечливість судової практики.
Існує очевидна необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики, що належить до компетенції Великої Палати Верховного Суду з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
З огляду на наявність виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, яка має бути застосована в майбутньому та для запобігання судових помилок, які в подальшому не могли б бути виправлені відповідно до цивільного процесуального законодавства, а також з урахуванням того, що принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності стосовно спірних питань, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
З огляду на викладене вище, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись частиною п`ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ: 
Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 757/61570/21-ц (провадження № 61-17695св23) за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації і відшкодування моральної шкоди, закасаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лісовського Сергія Володимировича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач  	С. О. Карпенко	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	В. В. Сердюк  	
 	О. М. Ситнік  	
 	І. М. Фаловська