ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року	Львів	Справа № 380/5737/24 пров. № А/857/18659/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Коморним О.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправною відмову ГУ ПФУ у виплаті їй суми пенсії, що належала її чоловіку ОСОБА_2 і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, у розмірі 408720,60 грн, згідно рішень Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 по справі №380/20839/21, від 23.08.2022 по справі №380/9709/22, від 22.05.2023 по справі №380/4835/23 та зобов`язати відповідача виплатити їй вказану суму пенсії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачка просить фактично змінити спосіб виконання судового рішення. Відтак, вказує, що нею обрано невірний спосіб захисту порушених прав. Зазначає, що виплата коштів не залежить від ГУ ПФУ, а здійснюється за наявності відповідного цільового фінансування.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 перебував на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон №2262).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 по справі №380/20839/21 було зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2019 згідно довідки №565 від 21.05.2021 про розмір грошового забезпечення, виданої ДУ “Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області”, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень та премій) у середніх розмірах, що фактично виплачені за порівняною посадою поліцейського, у листопаді 2019 року, відповідно до вимог ст.ст.43, 63 Закону №2262 та постанови Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 “Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції” (далі - Постанова №988).
На виконання вищевказаного судового рішення було здійснено перерахунок пенсії, внаслідок чого була нарахована доплата пенсії в сумі 243643,69 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.08.2022 по справі №380/9709/22 (набрало законної сили 23.09.2022) було зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області здійснити перерахунок та виплату з 01.04.2019 основного розміру пенсії ОСОБА_2 з 85% сум грошового забезпечення відповідно до вищевказаної довідки №565 від 21.05.2021, з урахуванням виплачених сум.
На виконання вищевказаного судового рішення здійснено перерахунок пенсії, внаслідок чого була нарахована доплата пенсії в сумі 118797,95 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 по справі №380/4835/23 (набрало законної сили 22.06.2023) було зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області нарахувати та виплатити щомісячну доплату у розмірі 2000,00 грн до призначеної пенсії ОСОБА_2 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №713 від 14.07.2021 “Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб” (далі - Постанова №713) з дати припинення її виплати.
На виконання вищевказаного судового рішення здійснено перерахунок пенсії, внаслідок чого була нарахована доплата пенсії в сумі 46278,96 грн
Згідно свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 від 27.06.2023, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Судом встановлено, що за життя виплата ОСОБА_2 нарахованої суми доплати пенсії на виконання приведених вище рішень Львівського окружного адміністративного суду пенсійним органом не була здійснена. Відтак, після смерті ОСОБА_2 , сума пенсії, що належала йому на підставі вищевказаних рішень суду, яка залишилася ним недоотриманою сукупно становила 408720,60 грн.
Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 31.01.2014, позивачка ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 
21.12.2023 позивачка звернулася до ГУ ПФУ із заявою, в якій просила виплатити суму пенсії, що належала її чоловіку на підставі рішень суду, яка залишилася ним недоотриманою у зв`язку з його смертю.
Листом 03.01.2024 за вих. №252-37140/Д-53/8-1300/24 відповідач повідомив про те, що доплату, нараховану ОСОБА_2 на виконання судових рішень, може отримати за умови покладення судом зобов`язань в частині виплати їй пенсії, яка була нарахована померлому.
Вважаючи, що пенсійний орган протиправно відмовив у виплаті їй, як члену сім`ї померлого, нарахованих її чоловіку сум пенсії, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 по справі №380/20839/21, від 23.08.2022 по справі №380/9709/22, від 22.05.2023 по справі №380/4835/23 набрали законної сили за життя померлого ОСОБА_2 , нарахування пенсії було проведено, однак не було виплачено, позивачка має право на виплату недоотриманих її чоловіком у зв`язку з його смертю сум пенсії в розмірі 408720,60 грн у порядку ст.61 Закону №2262, а тому, відмовляючи позивачці у виплаті нарахованої, але не виплаченої пенсії померлого чоловіка, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1, 3 ст.61 Закону №2262, суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
У постанові від 30.01.2020 по справі №200/10269/19-а Верховний Суд сформував висновок про те, що у разі переходу до членів сім`ї спадкодавця належних останньому соціальних виплат, відповідні відносини не є спадковими, у зв`язку з чим не застосовуються норми спадкового права. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад. Фактично законом встановлено переважне право членів сім`ї померлого перед спадкоємцями останнього на отримання соціальних виплат, що належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя.
Отже, ч.1 ст.61 Закону №2262 запроваджено спеціальне правило, в силу якого недоодержані за життя суми пенсії пенсіонера з числа військовослужбовців не включається до складу спадщини і виплачуються : 1) членам сім`ї померлого пенсіонера, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника; 2) батькам померлого пенсіонера, дружині (чоловіку) померлого пенсіонера та членам сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, навіть якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.
Постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007 було затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №2262 (далі - Порядок №3-1).
Згідно п.4 Порядку №3-1, заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.
Отже, суми недоодержаної пенсії виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, а батьки і дружина (чоловік) мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Таке саме право мають також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті.
Як видно з матеріалів справи, на виконання рішень судів пенсійним органом було здійснено нарахування ОСОБА_2 доплату до пенсії в загальній сумі 408720,60 грн, яка не була виплачена.
Позивачка є дружиною померлого ОСОБА_2 , а тому відповідно до ч.1 ст.61 Закону №2262 має право на отримання нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_2 за життя пенсії у розмірі 408720,60 грн. 
При цьому, позивачка звернулася до ГУ ПФУ з відповідною заявою про виплату нарахованої але не виплаченої її чоловіку ОСОБА_2 пенсії з дотриманням шестимісячного строку, встановленого ч.3 ст.61 Закону №2262.
Доводи апелянта про те, що вимоги позивачки спрямовані на виконання рішення суду не є релевантними, оскільки у вказаній справі судом досліджувалось питання про наявність у померлого ОСОБА_2 права на перерахунок та виплату пенсії на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, водночас, у справі що розглядається, предметом є питання про наявність у позивачки, як дружини померлого пенсіонера, права на отримання пенсійних виплат, що залишились недоотриманими у зв`язку з його смертю.
Більше того, у відмові виплатити позивачці спірну суму відповідач зазначив, що виконає відповідні дії лише у випадку покладення судом зобов`язань в частині такої виплати, що суперечить приведеним вище положенням ст.61 Закону №2262.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, відмовивши позивачці у виплаті суми недоодержаної пенсії, діяв протиправно.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості даного позову.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.          Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.          
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,                                                                                                                        
                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року по справі №380/5737/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук