ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 703/5715/24		
Провадження № 22-ц/821/1920/24		
Категорія: скарга на ухвалу  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи: 
заявник :  ОСОБА_1 ,
представник заявника : адвокат Байда Олександр Миколайович,
заінтересована особа:  ІНФОРМАЦІЯ_1 , 

розглянувши в поряду спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Байди Олександра Миколайовича на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2024 року (постановлену під головуванням судді Криви Ю.В. в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області) у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування на утриманні чотирьох малолітніх дітей віком до вісімнадцяти років ,-

в с т а н о в и в :

25 жовтня 2024 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні чотирьох малолітніх дітей віком до вісімнадцяти років.
Заява мотивована тим, що він та його дружина ОСОБА_2 мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Від попередніх шлюбів ОСОБА_2 має чотирьох неповнолітніх дітей : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Батьки вказаних дітей від їх виховання фактично самоусунулись, участі у вихованні не приймають, фінансово та матеріально не допомагають.
ОСОБА_2 наразі не працює.
Крім того, діти дружини та вона є ВПО. 
Вказує, що усі діти знаходяться на постійному його забезпеченні, а рішення суду про встановлення факту необхідне для підтвердження наявності правових підстав на отримання відстрочки від призову за загальної мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
На підставі наведеного, просив суд встановити факт перебування на його утриманні чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження за заявою про встановлення факту перебування на утриманні чотирьох малолітніх дітей віком до вісімнадцяти років.
Ухвала суду першої інстанції, зокрема, мотивована тим, що із заяви вбачається, що встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника безпосередньо стосується проходження ним військової служби, зокрема, реалізації права на відстрочку від мобілізації під час воєнного стану.
Судом зазначено, що у даній справі очевидним є те, що такий спір не пов`язаний із виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника, їх виникненням, існуванням і припиненням. За предметом і можливими юридичними наслідками цей спір може стосуватися лише сфери публічно-правових відносин. А отже, його не можна вирішити за правилами цивільного судочинства, як і не можна використовувати окреме провадження у такому судочинстві для вирішення спору в адміністративному суді.
Суд зазначив, що спір щодо виховання і утримання неповнолітньої дитини може виникнути також між заявником і біологічним батьком дітей, доказів припинення прав якого на участь у вихованні і утриманні дитини як батька дитини (свідоцтво про смерть, рішення суду про оголошення померлим батька дитини, про усиновлення дитини тощо) заявником суду не надано. Такий спір підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

В апеляційній скарзі, поданій через систему «Електронний суд» 18 листопада 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Байда О.М.,  посилаючись на незаконність ухвали, вважаючи її прийнятою із порушенням норм процесуального права, просить ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2024 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судова практика свідчить про те, що чинне цивільне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення,зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, крім як розгляд заяв про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства у окремому провадженні.
Вказує, що для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, серед переліку документів зазначено - рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного. Цей документ заявник може отримати виключно у межах цивільного судочинства в рамках справи окремого провадження.
Повідомляє, що вимоги заявника не стосуються прав біологічних батьків на виховання дітей, а заявник лише просить визнати факт, що має юридичне значення щодо утримання чотирьох неповнолітніх дітей за свій рахунок, тому відсутній спір у рамках даної справи. 

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов:
- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку їх встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року № 560/17953/21.
Отже, існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.
Якщо факт, що має юридичне значення, підлягає встановленню в позасудовому порядку, особа має використати такий порядок.
Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку адміністративного судочинства (схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Верховний Суд у правовому висновку, викладеному у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі №333/7023/23, зазначив, що «у справі, яка переглядається, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей, а також для одного батька дитини. З огляду на зазначене вбачається, що у справі, яка переглядається, наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманню) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком та пасинка вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати та батько пасинка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків та виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків або факт утримання пасинка вітчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право».
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.
Згідно із ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.
Звертаючись із заявою про встановлення факту, ОСОБА_1 просив встановити факт перебування на його утриманні неповнолітніх дітей віком до 18 років: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які є дітьми його дружини ОСОБА_2 .
Встановлення юридичного факту, що має юридичне значення необхідно заявнику для отримання права відстрочки від мобілізації під час воєнного стану.
Разом з цим, суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту утримання дітей особою, яка не є їх батьком не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.
Крім того, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України).
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).
З огляду на те, що заявник є вітчимом для дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , колегія суддів вважає, що вимога про встановлення факту того, що заявник утримує цих дітей не може розглядатися безвідносно до дій (бездіяльності) рідних батьків дітей, що виключає можливість такого розгляду в окремому провадженні.
Як вбачається із матеріалів справи, біологічним батьком дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_8 , з якого за судовим наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 березня 2020 року стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 27.02.2020 до повноліття дітей.
Також в матеріалах справи міститься Довідка про недоотримання аліментів по виконавчому провадженню, згідно якої вбачається, що ОСОБА_2 не отримує аліменти на утримання неповнолітніх дітей від ОСОБА_8 у період з 01.10.2023 по 30.09.2024.
Біологічним батьком дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_9 .
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. 
Як вірно зазначено судом першої інстанції, спір щодо виховання і утримання неповнолітньої дитини може виникнути також між заявником і біологічними батьками дітей, доказів припинення прав яких на участь у вихованні і утриманні дитини як батька дитини (свідоцтво про смерть, рішення суду про оголошення померлим батька дитини, про усиновлення дитини тощо) заявником суду не надано. Такий спір підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.
Крім того, висловлюючи прохання вирішити питання щодо дітей, заявником не було залучено до участі у справі біологічних батьків дітей, хоча по суті він заперечує виконання останніми своїх батьківських обов`язків.
За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту утримання дітей, заявлені вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.
Встановлення юридичного факту, що має юридичне значення з метою отримання заявником відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у воєнний період з військової служби, на думку колегії суддів, необхідне для створення преюдиційного рішення для публічних відносин, що є недопустимим, оскільки при вирішенні питання щодо порядку звільнення з військової служби уповноважений суб`єкт має необхідні повноваження для перевірки обставин, які заявник, у даному випадку, навів на обґрунтування заяви про встановлення юридичного факту.
У тому разі, коли рішення уповноваженого суб`єкта не відповідатиме волі заявника, то такий заявник не позбавлений права звернутись з позовом про оскарження відповідного рішення в порядку адміністративного судочинства.
Враховуючи встановлені обставини справи, надавши належну оцінку доводам скаржника, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження. Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків місцевого суду.
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів вважає, що правових підстав для скасування ухвали немає, а тому апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Байди О.М. слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Байди Олександра Миколайовича - залишити без задоволення.
Ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування на утриманні чотирьох малолітніх дітей віком до вісімнадцяти років -   залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                                                  О.В. Карпенко

Судді                                                                                 О.М. Новіков

                                                                                       Л.І. Василенко