П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  725/8857/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Федіна А.В.   
Суддя-доповідач -  Кузьмишин В.М.   
05 березня 2025 року                                                                                           м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьмишина В.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Сушка О.О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 03 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, 
В С Т А Н О В И В :
І. Описова частина.
1.          Короткий зміст позовних вимог.
1.1           ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності № 1515 від 10.09.2024 винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. 
1.2          В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що понад 29 років він належить до релігійної організації, яка входить до «Переліку релігійних організацій віровчення яких не допускає користування зброєю» та на підставі ст. 35 Конституції України він має право альтернативну (невійськову) взамін військової служби. Вважає, що відповідачем допущено ряд процесуальних порушень, крім того, стверджує. що він не підлягає військовій службі за релігійними переконаннями, а тому не повинен проходити ВЛК, яка визначає саме ступінь придатності до військової служби.
2.          Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
2.1          Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1515 від 10.09.2024 року позивача визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. (а/с 8-9).
2.2          За змістом постанови, ОСОБА_1 , який є військовозобов`язаним, всупереч встановленим чинним законодавством вимогам правил військового обліку відмовився від отримання направлення та проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби під час мобілізації, чим порушив правила військового обліку в особливий період, зокрема своїми протиправними винними діями позивач порушив вимоги абзацу 7 ч.3 ст. 1, абзацу 3 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ та вимоги Додатку 2 до Порядку №1487 від 30.12.2022 року, що призвело до порушення ним правил військового обліку, вчиненого в особливий період. Тим самим, позивач скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
2.3          Не погодившись з даною постановою, позивач оскаржив її до суду. 
3.          Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
3.1          Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.12.2024, у задоволенні позову відмовлено. 
3.2          Суд першої інстанції дійшов висновку, що жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни. Також судом не встановлено процесуальних порушень, які б могли суттєво впливати на обставини справи про адміністративне правопорушення та ставити під сумнів зібрані відповідачем докази, які були взяті до уваги під час винесення оскаржуваної постанови.
4.          Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
4.1          Позивач просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.12.2024 та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в частині скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності №1515 та закрити провадження у справі. 
4.2          В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, у зв`язку із чим, дійшов помилкового висновку про наявність події і складу адміністративного правопорушення та відмову у задоволенні позову. Також вважає, що суддею порушено кодекс суддівської етики.
4.3          Відповідач правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
4.4          Позивачем до судового засідання надано заяву про закриття справи у зв`язку із повною оплатою штрафу, про що ним надано копію квитанції.
4.5          Суд не може трактувати волевиявлення позивача, а позивач, в свою чергу у клопотанні не посилається на норми КАС України (ст. 238 чи ст. 305), з яких підстав він просить закрити провадження у справі. 
4.6          З огляду на неконкретність поданої позивачем заяви, колегія суддів залишає її без розгляду. 

ІІ. Мотивувальна частина. 
1.          Позиція апеляційного суду
Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та дійшов таких висновків.
1.1          Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
1.2          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
1.3          На підставі ч. 3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
1.4          Згідно із статтею 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
1.5          Частиною першою ст. 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Частина 3 статті 210-1 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
1.6          Указом Президента України  від  24.02.2022  року  №69/22  у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України  оголошено  загальну мобілізацію.
1.7          Крім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану"  указом Президента України від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України  № 2102 -IX від 24.02.2022  року  введено  в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово  продовжувався  та продовжує  діяти на даний час. 
1.8          Питання військово-лікарської експертизи визначається Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402. Дане положення встановлює що медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).
1.9          Обов`язок проходити медичний огляд встановлено абз. 4 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» де вказано, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
1.10          З системного аналізу вище вказаних вимог законодавства вбачається, що відмова від проходження ВЛК суперечить чинному законодавству, а проходження ВЛК є не правом, а обов`язком військовозобов`язаного, за порушення якого може наставати відповідальність.
1.11          В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відмовився від проходження ВЛК через особисті релігійні переконання, посилаючись на гарантоване статтею 35 Конституції України право на альтернативну (не військову) службу. На підтвердження цього доводу позивачем надано копію довідки від 09.09.2024 року №2024-09/09-01 Церкви «Філадельфія», згідно якої, він має право на заміну військової служби на альтернативну (невійськову) згідно статті 35 Конституції України (а/с 34).
1.12          Відповідно до положень ст. 1  Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено ч. 2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Право на альтернативну службу згідно зі ст. 2 Закону мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
1.13          Разом із тим, з урахуванням положень статті 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, усупереч доводів позовної заяви, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.  
1.14          В умовах воєнного стану в Україні досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.
1.15          Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
1.16          Апеляційний суд знаходить слушними висновки суду першої інстанції про те, що імовірний призов позивача на військову службу за мобілізацією не означає автоматично, що він буде зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він може бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї. При цьому, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.   
1.17          Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що будь-яких процесуальних порушень, які б могли суттєво впливати на обставини справи про адміністративне правопорушення та ставити під сумнів зібрані відповідачем докази, які були взяті до уваги під час винесення оскаржуваної постанови, за наслідками судового розгляду не встановлено.
1.18          Щодо доводів апеляційної скарги про скоєння, на думку позивача, суддею суду першої інстанції дисциплінарного проступку, апеляційний суд вбачає, що ці доводи зводяться до вказівки позивача на ухвалення рішення неповноважним складом суду першої інстанції. Колегія суддів в ході апеляційного провадження не встановила обставин неповноважності складу суду першої інстанції. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про заявлення позивачем відводу складу суду першої інстанції з вказаних у скарзі підстав. 
1.19          Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
2.          Висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
2.1          Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
2.2          Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,   316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 03 грудня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Сушко О.О.