ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Подлісна І.М.

28 лютого 2025 року	Львів	Справа № 500/6148/24 пров. № А/857/1406/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення   Тернопільського окружного адміністративного суду   від 11 грудня 2024 року   у справі № 500/6148/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити  дії, -
                                                       В С Т А Н О В И В :
11.10.2024р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, у якому просила  суд: 
- визнати протиправними дії щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії за пунктом "г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991р. № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому реабілітовано;
- визнати протиправними дії щодо відмови зарахувати час перебування, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій;
- зобов`язати здійснити нарахування та виплату підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. “г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, як репресованій особі, яку у подальшому реабілітовано, починаючи з 01 серпня 2024 року;
- зобов`язати здійснити перерахунок стажу роботи згідно ст. 58 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, ст.6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” з 01 серпня 2024 року як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 29 грудня 1948 року до 03 липня 1956 року.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.12.2024р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за п."г" ст. Закону України "Про пенсійне забезпечення" у розмірі 25 % від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому реабілітовано.
Одночасно, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком, згідно п."г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як  члену сім`ї репресованої особи, починаючи з 01.08.2024р.
У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. 
Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.12.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне страхування”. Страховий стаж становить 27 років, 11 місяців, 21 день.
Розмір пенсії з надбавками становить 3 664,72 грн., у тому числі: розмір пенсії за віком (ст.27 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”) - 2 933.50 грн.; доплата за понаднормовий стаж (абз.2 ч.1 ст.28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”) (за 7 років) - 165,27 грн.; загальний розмір пенсії - 3 098,77 гри.; надбавка членам сімей реабілітованих (п. 4.2 постанови Кабінету Міністрів України № 654) - 43,52 грн.; підвищення дітям війни - 66,43 грн.; компенсаційна виплата 75-ти річним - 456,00 грн.
ОСОБА_1 є особою, що необґрунтовано зазнала політичних репресій комуністичного тоталітарного режиму та у подальшому реабілітованою відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” №962 -XII від 17.04.1991р., що підтверджується посвідченням реабілітованого Серії НОМЕР_1 . Зокрема, позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” .
Із змісту архівної довідки МВС України в Тернопільській області від 02.07.2024р. №24- 4-1/2024 видно, що  позивач - ОСОБА_2 , 1945 року народження, та її брати, на підставі наказу Міністерства Державної Безпеки СРСР № 00386 від 20.10.1948р. рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як сім`я посібника учасникам ОУН, 29 грудня 1948 року виселені із села Увисла Гусятинського району Тернопільської області на спецпоселення в ОСОБА_3 край з конфіскацією майна.
Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 26.01.1949р., (протокол №4).
На поселенні під наглядом спецкомендатури родина ОСОБА_4 перебувала до 03 липня 1956 року.
Звільнені з обліку спецпоселенців наказом МВС СРСР № 192 від 21.05.1956р.
На підставі Закону України від 17.04.1991р. “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” Позивачка - ОСОБА_5 - реалібітована.
Отже, ОСОБА_1 особисто піддана такій формі репресій, як заслання.
30.07.2024р. позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з заявою з проханням:
-          здійснити перерахунок підвищення пенсії, як репресованій особі та у подальшому реабілітованій, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно  п.“г” ст.77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, встановленого ст.28 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, починаючи з 01.06.2024р., з урахуванням раніше виплачених сум, і проводити відповідні виплати, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована;
-          здійснити  перерахунок стажу роботи згідно  ст.58 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, з 01.06.2024р., як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні (29 грудня 1948 року - 03 липня 1956 року) на підставі ст.6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” № 962-ХІІ-17.04.1991.
До заяви ОСОБА_1 долучила копію посвідчення реабілітованого Серії НОМЕР_1 , відповідно до якого вона має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”, та копію довідки про реабілітацію.
Однак, 19.08.2024р. пенсійний орган листом №6837-6716/4-02/8-1900/24  повідомив позивачу про те, що підстав для проведення перерахунку пенсії немає.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» № 962-XII від 17.04.1991р. (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у ст.2 цього Закону.
Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за: - антирадянську агітацію і пропаганду за ст.7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і ст.62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»; - поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за ст.187-1 Кримінального кодексу України; - порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (ст.1 доповнено ч.3 згідно Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 2353-ХІІ).
Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 2325-VIII від 13.03.2018р. (далі - Закон № 2235) внесено ряд суттєвих змін до зазначеного Закону. Так, серед іншого, змінено назву закону на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та ст.ст. 1, 3, 6 Закону № 962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні». Зміни набули чинності 05.05.2018р.
Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» №962-ХІІ.
ст.1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 962-XII від 17.04.1991р. передбачено, що реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
ст.4 Закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» визначено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
п.2.13 Постанови Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005р., затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
В п. «г» ч.1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII  видно, що призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Відповідно до п.6 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003р. до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно пп.2 п.4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008р., з 01.09.2008р. репресованим особам, яких у подальшому реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких примусово переселено, - 43,52 гривні.
В ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
ст.28 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлює розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Прожитковий мінімум відповідно до вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум» № 966-XIV від 15.07.1999р. застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.
Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими ст. 28 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абз.1 ч.1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не п.п.2 п.4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог п. "г" ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Наявність такого права гарантується ст.46 Конституції України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач виселена на спецпоселення разом із батьками, що дає змогу стверджувати про те, що вона є членом сім`ї репресованої особи та потерпілою від репресій в розумінні ст.1-3 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років". 
В даному випадку, колегія суддів не ставить під сумнів право ОСОБА_1 на пільги та компенсації, встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", про наявність яких зазначає позивач, однак вказує, що остання не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї репресованої особи.
Крім того, на момент виселення - 29.12.1948 року, позивач була малолітньою особою.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п. "г" ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи, а не 50% як репресованій особі, яку  реабілітовано.
Висновки колегії суддів відповідають правовій позиції яка викладена Верховним Судом у Постановах від 13.05.2024р. у справі №500/5507/23 та від 31.05.2024р. у справі №500/3332/23 у подібних спірних правовідносинах, де чітко визначено, що позивач належить до категорії громадян, членів сім`ї, висланих з постійного місця проживання, позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління, з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітованої за ст.3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні". Тому,  позивач, як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований, має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п "г" ст.77 Закону  України «Про пенсійне забезпечення».
ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», видно, що у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянтів з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області – залишити без задоволення, а рішення   Тернопільського окружного адміністративного суду   від 11 грудня 2024 року   у справі № 500/6148/24- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель