ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер  635/78/24
Номер провадження 22-ц/818/402/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року                                                 м. Харків
 
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Супрун Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 серпня 2024 року в складі судді Лук`яненко С.А. у справі № 635/78/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. 
В обґрунтування позову зазначив, що з 19 грудня 2014 року по 15 вересня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2023 року. 
Під час перебування у шлюбі за спільні кошти вони придбали транспортний засіб Chevrolet Aveo 2004 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , червоного кольору, який за взаємною згодою був зареєстрований за відповідачкою. 
Вказував, що після фактичного припинення шлюбно-сімейних стосунків ОСОБА_3 привласнила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля, чим позбавила позивача можливості користуватися транспортним засобом. 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину транспортного засобу Chevrolet Aveo 2004 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , червоного кольору; стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки вартості вказаного транспортного засобу у розмірі 66569 грн 00 коп.
03 квітня 2024 року ОСОБА_1 подано відзив на позов, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Відзив мотивовано тим, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя. В позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_2 вказано, що фактично існування сім`ї припинилося з листопада 2022 року і по теперішній час сторони мешкали окремо, тобто, фактично не вели спільного господарства. Оскільки спірний автомобіль придбано 18 лютого 2023 року, тобто після припинення будь-яких сімейних стосунків між подружжям, то підстави для його поділу відсутні. Крім того, позивачем не зазначено джерела походження грошових коштів, за які було придбано спірний автомобіль.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу Chevrolet Aveo 2004 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , червоного кольору.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу Chevrolet Aveo 2004 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , червоного кольору, у розмірі 66569 грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 968 грн 96 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний транспортний засіб було придбано подружжям під час перебування у шлюбі, тому належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в рівних частинах. Зважаючи, що автомобіль наразі перебуває у володінні відповідачки, за наявності згоди позивача про припинення його частки у вказаному майні, суд вважав за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу.
17 вересня 2024 року ОСОБА_1 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким залишити позов без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний автомобіль придбано після фактичного припинення шлюбних відносин, що фактично не заперечується сторонами.
Матеріали справи не містять доказів ведення спільного господарства подружжям (спільна сплата рахунків, спільний бюджет, спільне харчування, купівля майна для спільного користування; участь у витратах на утримання житла, його ремонт, довідки про спільне проживання та ведення господарства), а спірний транспортний засіб не є спільним майно подружжя.
Відзив на апеляційну скаргу подано не було.
У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 23 січня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: 
ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 12 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с.179-180), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_2 повідомлявся відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с.165); 
ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 12 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с.181-182), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_1 повідомлялась відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с.166).
15 січня 2025 року через електронну пошту суду від представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Бєлєвцової О.О. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача ОСОБА_2 та його представника, в якій вона просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 (а.с.183-184). 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що з 19 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2023 року (а.с. 11-12).
18 лютого 2023 року на підставі договору купівлі-продажу № 5755/2202053 з філією № 6 ТФ «Автолюбітель» за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль Chevrolet Aveo 2004 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , червоного кольору (а.с. 9, 14).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини 1 статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).
До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини 1 статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3 статті 89 ЦПК України).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано, виходив із того, що спірний транспортний засіб Chevrolet Aveo 2004 року випуску було набуто сторонами за час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.
Доводи ОСОБА_1 , що транспортний засіб є її особистою приватною власністю обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції, а також не приймаються судовою колегією, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачкою суду не надано. Доказів, що спірний транспортний засіб придбано за її особисті кошти матеріали справи не містять.
Саме по собі посилання ОСОБА_1 на позовну заяву про розірвання шлюбу не може вважатися преюдиційними обставинами для справи, оскільки рішенням суду встановлювався час припинення шлюбних відносин. Інших доказів припинення існування подружніх відносин між сторонами та відсутності спільного господарства з листопада 2022 року відповідачкою не надано.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 січня 2025 року.

Головуючий                                                         Ю.М. Мальований

Судді         О.В. Маміна

В.Б. Яцина