ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 січня 2025 року           справа №200/7479/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року (повне судове рішення складено 15 листопада 2024 року) у справі № 200/7479/24 (суддя в І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати компенсації втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 20.04.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 24.01.2022, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2022 роки, одноразової допомоги при звільненні року, виплачених 20.04.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/4528/22; 
- зобов`язати нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 20.04.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 24.01.2022, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2022 роки, одноразової допомоги при звільненні року, виплачених 20.04.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/4528/22; 
- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 по 28.07.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.01.2022, виплаченої 28.07.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.03.2023 у справі № 200/4527/22; 
- зобов`язати нарахувати виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.12.2015 по 28.07.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.01.2022, виплаченої 28.07.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.03.2023 у справі №200/4527/22.
На обґрунтування позову представник позивача посилався на те, що відповідачем в порушення статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не виплачено на користь позивача компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 у частині позовних вимог про:
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 19.07.2022 по 20.04.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 24.01.2022, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2022 роки, одноразової допомоги при звільненні року, виплачених 20.04.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/4528/22;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 19.07.2022 по 20.04.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 24.01.2022, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2022 роки, одноразової допомоги при звільненні року, виплачених 20.04.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №200/4528/22;
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 19.07.2022 по 28.07.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.01.2022, виплаченої 28.07.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.03.2023 у справі № 200/4527/22;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 19.07.2022 по 28.07.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.01.2022, виплаченої 28.07.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.03.2023 у справі № 200/4527/22.

Ухвала місцевого суду постановлена з підстав, передбачених частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України). 

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги фактично наведено доводи, аналогічні висловленим у заяві про поновлення строків на звернення до суду.
Апелянт звертає увагу, що позивач в силу відсутності телепатичних навичок не міг у 2023 році передбачити кардинальну зміну правової позиції Верховного Суду у питанні строків звернення до суду щодо виплати компенсації втрати частини доходу та можливість її зворотної дії у часі у порушення статті 58 Конституції України, як її застосовано судом першої інстанції:
- постанова від 11 грудня 2020 року у справі № 200/10820/19-а - строки звернення до суду необмежені - діяла на момент виплати позивачу грошового забезпечення - 20.04.2023 року та 28.07.2023.
- постанова від 02 квітня 2024 у справі № 560/8194/20 - строки звернення до суду обмежені – діє з 02.04.2024.
Зауважує, що строк звернення до суду у спорах щодо компенсації втрати частини доходу за період, що передує 19.07.2022 у розумінні Верховного Суду є необмеженим законодавством, оскільки застосуванню підлягає стаття 233 КЗпП України у редакції до 19.07.2022.
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є компенсація втрати частини доходу за період з 01.12.2015 по 24.01.2022, що передує 19.07.2022, то строк звернення до суду у розумінні Верховного Суду є необмеженим законом, а отже, судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
На переконання апелянта, суд першої інстанції усунувся від повного, всебічного розгляду справи, не взяв до уваги доводи, викладені в заяві про поновлення строку звернення, та виніс незаконну та необґрунтовану ухвалу, яка суперечить як законодавству України, вимогам КАС України, в зв`язку із чим ухвала не може вважатися законною.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою місцевого суду від 28 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху. 
Надано десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення виявлених недоліків шляхом подання до Донецького окружного адміністративного суду: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із обґрунтуванням поважності підстав його пропуску і доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду..
До суду надійшла заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом. 
Обґрунтовуючи вказану заяву представник позивача посилався на те, що у цій справі спір щодо невиплаченої компенсації втрати частини доходу стосується заробітної плати за період, що передує 19.07.2022.
З урахуванням рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, суд погоджується з доводами позивача (його представника) про те, що спір у цій справі є спором про оплату праці.
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 233 Кодексу законів про працю України.
У позовній заяві позивач зазначав, що:
- 20.04.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 у справі № 200/4528/22 відповідачем виплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 24.01.2022, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2022 роки, одноразової допомоги при звільненні у загальній сумі 107066,78 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів;
- 28.07.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.03.2023 у справі №200/4527/22 відповідачем вплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року та індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 24 січня 2022 року у фіксованій величині 343,36 грн. в місяць у загальній сумі 57 806,04 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.
Представник позивача також зазначав, що відповідачем в порушення статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не виплачено на користь позивача компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Згідно зі ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Отже, з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з грошового забезпечення (відповідних виплат) особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг строку звернення з позовом до суду.
У частині початку перебігу строку звернення до суду наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені в постанові від 2 квітня 2024 року справа № 560/8194/20
Отже, з 1 травня 2023 року і з 1 серпня 2023 року позивач повинен був дізнатися про те, що відповідач не виплатив компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Позивач звернувся з цим позовом до суду через в систему «Електронний суд» 24.10.2024, тобто з пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду.

Розглянувши подану позивачем заяву про поновлення строку звернення до суду, місцевий суд дійшов висновку про неповажність підстав для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, що зазначені позивачем у відповідній заяві.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з такого.
Частинами 2 і 3 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Позивач звернувся з цим позовом до суду через в систему «Електронний суд» 24.10.2024, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог за періоди з 19.07.2022 по 28.07.2023 (включно).
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Суд ураховує практику Європейського суду з прав людини, який у пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
При цьому, Європейський суд з прав людини раніше визначив позовну давність в якості законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після спливу певного періоду з того часу, як правопорушення було скоєне (справа «OAO Neftyanaya kompaniya YUKOS проти Росії», № 14902/04, § 570, рішення від 20 вересня 2011 року).
Слід зазначити, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
У рішенні від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22 предметом дослідження Верховним Судом було, зокрема, питання строку звернення до суду з таким позовом, по суті якого сформовані наступні висновки:
«Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з того, що спір щодо стягнення належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.
Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».
Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23.
Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
У справі, що розглядається, на момент звернення позивача до суду в Україні не діяв карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що вказує на необхідність застосування до спірних правовідносин строків, установлених статтею 233 КЗпП України.
Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені в постанові від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23.
З урахуванням наведеного, варто вказати, що в частині позовних вимог за періоди з 19.07.2022 по 20.04.2023 (включно) позивач мав подати цей позов в тримісячний строк з закінчення карантину, тобто по 30.09.2023, проте, як було зазначено, позивач звернувся з цим позовом до суду через в систему «Електронний суд» 24.10.2024.
Слід зазначити, що в заяві про поновлення строків звернення до суду не зазначено певних обставин, які перешкоджали або ускладнювали позивачу звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог за періоди з 19.07.2022 по 28.07.2023 (включно).
З огляду на викладене, окружний суд дійшов правильного висновку про неповажність підстав для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, що зазначені позивачем у відповідній заяві.
Частинами 1 і 2 ст. 123 КАС України передбачено, що в разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. 
Пунктом 9 ч. 4 ст. 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо: у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Частиною 8 ст. 169 КАС України передбачено, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. 
На підставі наведеного, окружний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 28.07.2023 (включно).
Колегія суддів не встановила неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення про повернення позову.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвала суду є обґрунтованою, ухваленою з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Дяченка Олексія Володимировича – залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року у справі № 200/7479/24 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 23 січня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          І. Д. Компанієць