ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2024 р. 	Справа № 520/6830/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, по справі № 520/6830/24
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Національної поліції в Харківській області                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб);
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з лав Національної поліції;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 2015 року по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні щорічних основних оплачуваних відпусток (у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток є протиправною та такою, що суперечить нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61002, ЄДРПОУ 40108599) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб).
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з лав Національної поліції.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним, необґрунтованим, прийнятим без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, просить змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 року по справі №520/6830/24 в частині щодо задоволення судом позову у спосіб визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб) на спосіб, заявлений у позові; скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 року по справі № №520/6830/24 в частині щодо відмови у задоволенні позову щодо зобов`язання Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 2015 року по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні щорічних основних оплачуваних відпусток ( у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб) та прийняти у цій частині постанову про задоволення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що на відповідача приписами чинного законодавства України покладено обов`язок провести повний розрахунок із позивачем саме у день звільнення останнього з військової служби, відсутність проведення такого розрахунку є наслідком протиправної бездіяльності відповідача, а отже наявність вини останнього. Зазначив, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, за що передбачена відповідальність згідно ст.117 КЗпП, відновлення відповідного права у спосіб зобов`язання відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є гарантією того, що спір між сторонами буде остаточно вирішено без ініціювання повторних звернень до суду.
Вказав, що у частині позову, в якій судом першої інстанції було відмовлено як у такій, що спрямована на майбутнє, факт зазначеного є відсутнім через наявність ланцюга зв`язку - основна та похідна вимоги: затримка розрахунку при звільненні - відповідальність роботодавця за ст.117КЗпП України, який є нерозривним, а в рамках вказаної похідної вимоги у заявленому позивачем способі притягнення відповідача до такої відповідальності, перед судом лише постає завдання з`ясувати наявність чи відсутність підстав для здійснення відповідачем відповідних дій виключно в рамках чинного законодавства. Також зазначив, що чинне законодавство в розрізі норм матеріального права не оперує поняттям «позовна вимога, спрямована на майбутнє (передчасна позовна вимога тощо)», а відповідні норми процесуального права не містять в собі чітких вказівок у вигляді процесуальних настанов відносно повноважень суду у даному контексті. 
Головне управління Національної поліції в Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, також  подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим в частині задоволення позовних вимог, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток (у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб) та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на норми ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції після внесення змін Законом України від 15.03.2022 № 2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (далі - Закон № 2123- IX). Оскільки після 01.05.2022 Законом № 2123-IX внесені зміни до статті 60 Закону № 580-VІІІ щодо порядку врегулювання умов проходження та припинення служби в поліції виключно Законом № 580-VІІІ, виникли передумови для незастосування як нерелевантної з 01.05.2022 судової практики, у тому числі і Верховного Суду, в якій суди здійснювали субсидіарне застосування у подібних правовідносинах загальних норм трудового права та повернення до первинних висновків Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, зокрема у справах № 808/2122/18, № 820/5122/17. 
Вказав, що грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило, що грошова компенсація виплачується тільки за невикористані в році звільнення відпустки. Отже, законодавством не передбачені умови та підстави виплати поліцейському грошової компенсації за невикористані дні щорічних чергових відпусток не у році звільнення зі служби в поліції та за не одержані додаткові відпустки.
Позивач і відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
На підставі положень п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дійшла таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в лавах Національної поліції, звідки звільнений наказом 16.03.2021 № 183о/с з 19.03.2021, що підтверджується витягом з наказу, копія якого міститься в матеріалах справи.
У відповідному наказі Головного управління Національної поліції в Харківській області про звільнення позивача зазначено лише про виплату позивачу компенсації за частину невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за період з 01.01.2021 по 19.03.2021 у кількості 6 діб.
Згідно з довідкою відповідача № 110 від 08.02.2024 відповідна сума компенсації виплачена позивачу у березні 2021 року у розмірі 3648,79 грн.
Однак, вказаний наказ не містив в собі даних щодо всіх днів невикористаних позивачем щорічних відпусток протягом попередніх років служби, не проведено їх підрахунок та не вказано про необхідність виплати їх грошової компенсації.
Представником позивача до відповідача було скеровано відповідний запит, на який відповідачем листом від 01.02.2024 надано довідку, з якої, в розрізі щорічної оплачуваної основної відпустки вбачається наступне:
- за 2015 рік позивачем не було використано 3 доби основної відпустки;
- за 2016 рік основна відпустка використана повністю;
- за 2017 рік позивачем не було використано 10 діб основної відпустки;
- за 2018 рік основна відпустка використана повністю;
- за 2019 рік основна відпустка використана повністю;
- за 2020 рік позивачем не було використано 30 діб основної відпустки;
- за 2021 рік позивачем не було використано 6 діб основної відпустки (компенсація сплачена).
Таким чином, сукупно за період 2015-2021 рік відповідачем не було виплачено грошову компенсацію позивачу за 43 невикористаних доби щорічної основної оплачуваної відпустки (2015 рік - 3 доби, 2017 рік - 10 діб, 2020 рік - 30 діб).
Не було вчинено відповідачем вказаних дій і при звільненні позивача зі служби.
Зазначену бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації позивачу за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки при звільненні, останній вважає протиправною та такою, що порушує його права, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні відпусток за 2015, 2017, 2020 роки, проте відповідачем протиправно не було виплачено таку компенсацію позивачу за 43 дні відпустки. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи позивачу відповідачем ще не здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток, отже, відповідачем не здійснено остаточного розрахунку при звільненні з позивачем на час розгляду даної справи. Відтак, позовні вимоги у вказаній частині звернені на майбутнє, в даній частині позовних вимог права позивача не є порушеними, а тому задоволенню не підлягають.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Положеннями Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) визначено державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі ст. 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Згідно із ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України.
Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII (далі - Закон  № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII). 
Відповідно до положень ч. ч. 1 та 2 ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно із положеннями ч.ч. 1-4 ст. 93 Закону №580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до приписів ч.ч. 7-11 ст. 93 Закону №580-VIII чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 за № 260 (далі - Порядок № 260) (в редакції чинній на момент звільнення позивача) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).
Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абз. 7 і 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
          Аналізуючи наведені норми законодавства, суд доходить висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Конституційним Судом України у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) викладено висновок стосовно того, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.
З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.
Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19, від 11 лютого 2021 року у справі № 160/13220/19 та від 31 березня 2021 року у справі № 320/3843/20.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач при звільненні з органів Національної поліції не використав щорічну чергову оплачувану відпустку: у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб, всього 43 доби.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні відпусток за 2015, 2017, 2020 роки, проте відповідачем протиправно не було виплачено таку компенсацію позивачу за 43 дні відпустки.
Щодо доводів відповідача про те, що 15.03.2022 набув чинності Закон України від 15.03.2022 № 2123-ІХ «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», яким внесено зміни до Закону № 580-VIII, зокрема і до статті 60, а саме визначено частину 1 в наступній редакції «відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припинення служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції», колегія суддів зазначає наступне.
Так, на думку відповідача, вказані вище зміни з 01.05.2022 виключають можливість субсидіарного застосування загальних норм трудового законодавства та інших загальних законів до регулювання порядку проходження та припинення служби поліцейськими, отже повинні застосовуватися тільки норми, що встановлені Законом № 580-VIII.
Втім, колегія суддів зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин щодо невиплати компенсації за відпустку в день звільнення зі служби в поліції положення ст. 60 Закону № 580-VIII діяли у попередній редакції, яка передбачала можливість застосування норм КЗпП України.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.05.2023 по справі № 620/3663/19, враховуючи, що спірні правовідносини, які були предметом розгляду в суді касаційної інстанції у вказаній справі, не є подібними до правовідносин у цій справі та стосувалися питання законності наказу про переміщення позивача з підстави ненадання останнім згоди на таке переміщення, а не питання виплати компенсації за невикористані дні відпусток.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача  на    практику Верховного Суду наведену в постанові від 07.08.2019 по справі № 820/5122/17 та в постанові від 31.03.2020 по справі № 808/2122/18, оскільки    Верховний Суд згідно з постановою від 19.01.2021 №160/10875/19 убачав за необхідне відступити від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №820/5122/17, №808/2122/18 і вважав правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18 з таких підстав.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідачем, як суб?єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірність своєї бездіяльності, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2015, 2017, 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Щодо доводів позивача про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 2015 року по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні щорічних основних оплачуваних відпусток, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналізуючи згадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа №21-1765а15) зробив висновок, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, за висновком Верховного Суду України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.
Верховним Судом у складі судової палати Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, в якій сформовано такий правовий висновок: «Синтаксичний розбір текстуального змісту ст. 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми».
Колегія суддів зазначає, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Колегія суддів вказує, що приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України вказують на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові   від 11.02.2021 по справі № 160/13220/19, від 22 червня 2023 року у справі №380/152/20, Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.
Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах відсутній момент припинення правопорушення виплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, що, в свою чергу, унеможливлює визначення періоду затримки розрахунку при звільненні та розмір середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 2015 року по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні щорічних основних оплачуваних відпусток (у 2015 році - 3 доби, у 2017 році - 10 діб, у 2020 році - 30 діб) наразі є передчасною, оскільки на момент розгляду судом цієї справи ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток, що унеможливлює обчислення судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку.
До того ж, суд враховує, що Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відступаючи від висновків Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16, зазначила, що при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних відносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Також у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2024 року по справі № 440/6856/22 Суд зауважив, що належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. 
Враховуючи те, що відповідачем не проведено на даний час із позивачем повного розрахунку та не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про передчасність позовних вимог в зазначеній частині, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності).
Крім того, колегія суддів зазначає, що право на виплату середнього заробітку виникає після проведення відповідного розрахунку за умови, що відповідачем самостійно не сплачено середній заробіток, у зв`язку з затримкою розрахунку.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, а тому позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні є передчасними.
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують обставини, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об?єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв?язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2024 по справі № 520/6830/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Л.В. Любчич