ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 р.	Справа № 440/11833/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.,
представників сторін : позивача - ОСОБА_1 , відповідача - Сідліченка В.В.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2024, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, повний текст складено 28.11.24 року по справі № 440/11833/24
          за позовом           ОСОБА_2  
          до          Зіньківської міської ради                  
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 (далі по тексту – ОСОБА_2 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Зіньківської міської ради (далі по тексту – ЗМР, відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Зіньківської міської ради щодо нерозгляду по суті та залишення без розгляду заяви ОСОБА_2 від 16.05.2024 про припинення шляхом розірвання договору оренди землі від 22.10.2014, предметом якого є земельна ділянка площею 21,12 га (кадастровий номер 5321385300:00:020:0300);
- зобов`язати Зіньківську міську раду на найближчому пленарному засіданні сесії розглянути по суті заяву ОСОБА_2 від 16.05.2024 про припинення шляхом розірвання договору оренди землі від 01.12.2014, предметом якого є земельна ділянка площею 21.12 га (кадастровий номер 5321385300:00:020:0300);
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Зіньківської міської ради понесені позивачем судові витрати, які полягають у сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.10.2024 по справі № 440/11833/24 серед іншого, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 440/11833/24 за позовом ОСОБА_2 до Зіньківської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з 11 листопада 2024 року у приміщенні Полтавського окружного адміністративного суду за адресою: вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, Полтавська область, 36611.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2024 по справі № 440/11833/24 здійснено перехід до розгляду справи у порядку загального позовного провадження.
Розгляд справи розпочато спочатку зі стадії відкриття провадження у справі.
Призначено підготовче засідання у справі о 10:30 14 листопада 2024 року в приміщенні Полтавського окружного адміністративного суду за адресою: 36611, Полтавська область, м. Полтава, вул. Пушкарівська, 9/26.
У підготовче засідання викликано учасників справи. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 по справі № 440/11833/24 провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Зіньківської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії закрито.
Роз`яснено позивачу право звернутись з відповідним позовом до господарського суду у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.
Позивач, не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 про закриття провадження у цій справі, а справу передати для розгляду до суду першої інстанції (Полтавського окружного адміністративного суду); стягнути із відповідача в особі Зіньківської міської ради сплачений позивачем судовий збір у цій справі; справу розглядати за участю позивача.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що даний спір належить до приватноправових відносин, як таких, що зроблені без урахування специфіки правовідносин між ОСОБА_2 та Зіньківською міською радою.
Так, на переконання апелянта, судом першої інстанції проігноровано, що позивачем оскаржується не договір оренди землі чи дії, які виникають з приватного права, а бездіяльність суб`єкта владних повноважень, який не виконав свої обов`язки в межах компетенції, передбаченої законодавством та регламентом міської ради.
Висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 805/4506/16-а та № 815/6945/16, покладені в основу оскаржуваної ухвали, на переконання апелянта є нерелевантними, оскільки стосуються договірних зобов`язань між сторонами, а не адміністративних дій суб`єкта владних повноважень.
Крім того, судом першої інстанції поза увагою залишено висновки Верховного Суду у постановах від 09.08.2024 по справі № 400/2582/21, від 14.02.2023 по справі № 932/5120/21, від 18.05.2022 по справі № 580/4257/21, подібні за предметом спору та розглянуті саме у порядку адміністративного судочинства, а не господарського.
З огляду на викладене та те, що залишення позову без розгляду фактично позбавляє позивача доступу до правосуддя, стверджував про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідач, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів, викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Наполягав, що судом першої інстанції у повному обсязі та належним чином з`ясовано всі фактичні обставини справи та зроблено вірний висновок про те, що даний спір не підлягає розгляду адміністративними судами України, як такий, що не передбачений положеннями статті 19 КАС України.
Так, подана позивачем на розгляд Зіньківської міської ради заява, яка на думку апелянта безпідставно нерозглянута відповідачем у цій справі, є по своїй суті та правовій природі пропозицією орендаря, спрямованою на розірвання договору оренди із орендодавцем, тобто спірні правовідносини виникли у приватно-правовій сфері, а не у публічно-правових відносинах, спори в яких вирішуються за правилами КАС України. 
При цьому, зміст рішення сесії Зіньківської міської ради восьмого скликання “Про розгляд заяви орендаря в особі ОСОБА_2 ” свідчить про відсутність згоди орендодавця на дострокове припинення договору оренди землі з ініціативи орендаря, а тому відповідне питання повинне розглядатись у судовому порядку.
До того ж, за висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17 після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства користувачем орендованої земельної ділянки є саме фермерське господарство, а тому правовідносини щодо права користування такою земельною ділянкою є господарськими.
Серед іншого, зауважив, що при визначенні предметної підсудності спору суд перш за все має виходити із суті спірних правовідносин, а не буквального формування позивачем змісту позовних вимог.
Посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.12.2018 по справі № 800/434/17, зазначив, що питання виконання чи невиконання умов договору, навіть якщо однією зі сторін є орган місцевого самоврядування, не є публічно-правовими і не можуть розглядатись адміністративними судами.
Твердження позивача про наявність протиправної бездіяльності, яка полягає у не розгляді по суті клопотання позивача є помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки наявність рішення відповідача, прийнятого на пленарному засіданні сесії Зіньківської міської ради, свідчить про фактичну відсутність згоди орендодавця на дострокове припинення договору оренди землі за ініціативою орендаря, внаслідок чого, в силу приписів статті 31, 32 Закону України “Про оренду землі” від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV (далі по тексту – Закон № 161-XIV) даний спір підлягає лише вирішенню в судовому порядку.
Крім того, в силу висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06.11.2019 по справі № 509/1350/17 відсутність позитивного результату голосування не може вважатись протиправною бездіяльністю, якщо орган діяв у межах закону та дотримався встановленої процедури.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених в останній, та просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити.
Представник відповідача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, пославшись на правову позицію у відзиві на апеляційну скаргу, просив  суд апеляційної інстанції відхилити вимог скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є засновником Фермерського господарства "Чорноземи Зіньківщини", ідентифікаційний код юридичної особи 39187604 (а.с. 26-27).
За умовами договору оренди землі від 01.12.2014 земельна ділянка площею 21,1200 га, кадастровий номер 5321385300:00:020:0300, надана ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства (а.с. 6).
ОСОБА_2 , як орендар земельної ділянки, звернувся до орендодавця - Зіньківської міської ради із заявою від 16.05.2024, у якій, реалізуючи право на припинення договірних відносин, просив припинити шляхом розірвання за його ініціативою договір оренди земельної ділянки від 01.12.2024 площею 21,1200 га, кадастровий номер 5321385300:00:020:0300.
Зі змісту рішення сорок дев`ятої сесії Зіньківської міської ради восьмого скликання від 20.06.2024 №385 "Про розгляд заяви орендаря в особі ОСОБА_2 " встановлено відсутність згоди орендодавця на дострокове припинення договору оренди землі з ініціативи орендаря.
Не погодившись із вказаним рішенням позивач звернувся до суду із даним позовом.
Закриваючи провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що спір про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки комунальної власності, наданої позивачу у користування для ведення фермерського господарства, не підсудний окружному адміністративному суду та має розглядатися у порядку господарського судочинства.
Стосовно доводів позивача про те, що предметом цього спору є бездіяльність Зіньківської міської ради щодо нерозгляду по суті та залишення без розгляду заяви ОСОБА_2 від 16.05.2024 про припинення шляхом розірвання договору оренди землі від 22.10.2014, предметом якого є земельна ділянка площею 21,1200 га (кадастровий номер 5321385300:00:020:0300), судом зауважено, що наявність рішення відповідача від 20.06.2024 №385 "Про розгляд заяви орендаря в особі ОСОБА_2 " свідчить про фактичну відсутність згоди орендодавця на дострокове припинення договору оренди землі за ініціативою орендаря, внаслідок чого в силу наведених вище приписів статей 31, 32 Закону України "Про оренду землі" питання про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання має розглядатись у судовому порядку.   
Також наголошено, що при визначенні предметної підсудності спору суд перш за все має виходити з суті спірних відносин, а не буквального формування позивачем змісту позовних вимог. Так, адміністративний суд не наділений компетенцією щодо ухвалення рішення про розірвання правочинів, тоді як ухвалення формального рішення про зобов`язання відповідача на найближчому пленарному засіданні сесії Зіньківської міської ради розглянути по суті заяву ОСОБА_2 від 16.05.2024 не призведе до остаточного вирішення спору.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Отже, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.
У пункті 3.1 рішення Конституційного Суду України від 09.09.2010 № 19-рп/2010 зазначено, що з набранням чинності КАС України 01.09.2005 всі публічно-правові спори, у яких хоча б однією зі сторін є суб`єкт владних повноважень, віднесені до підсудності адміністративних судів (частини перша, друга статті 2, пункти 1, 2, 7 частини першої статті 3 КАС України).
Згідно із частиною першою  статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, зокрема, на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:
1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень  Закону України  "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;
2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;
3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;
4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;
5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;
6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;
7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;
8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;
9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;
10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;
11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України  "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;
12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені  Законом України  "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";
13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі  Закону України  "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;
15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу;
16) спорах щодо здійснення державного регулювання, нагляду і контролю у сфері медіа.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін “суб`єкт владних повноважень” за визначенням пункту 7 частини першої статті 4 КАС України означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи”.
Колегія суддів враховує, що захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із господарських, земельних відносин, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 4  ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно із пунктами 1 та 6 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди мають виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулась особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
На розгляд до адміністративного суду може бути переданий спір, який виник між певними суб`єктами відносно їх прав та обов`язків в конкретно визначених публічно-правових відносинах, в яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів.
Водночас, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За приписами частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Частиною третьою статті 9 КАС України передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тобто, саме позивач у позовній заяві визначає порушене право та спосіб його захисту.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що між орендодавцем Головним управлінням Держземагентства у Полтавській області (правонаступником якого є Зіньківська міська рада) та громадянином ОСОБА_2 01.12.2014 було укладено договір оренди землі, відповідно до пункту 1 якого, орендодавець згідно з наказом від 17.11.2014 № 4515-СГ надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер - 5321385300:00:020:0300) для ведення фермерського господарства, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.
Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що в оренду надається земельна ділянка загальною площею 21,1200 га, у тому числі пасовищ – 21,1200 га.
За змістом пункту 37 вказаного Договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за:
- взаємною згодою сторін;
- невиконання орендарем умов пунктів 18 та 30 договору;
- рішенням суду, на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до частини 1 статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
За приписами частини 3 статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість дострокового розірвання договору оренди землі за рішенням суду на вимогу однієї із сторін цього договору. Таке розірвання може ініціюватися як з підстав, визначених сторонами у спірному договорі, так і у випадках, визначених законом.
Як зазначено вище, у договорі сторони узгодили можливість його розірвання за згодою сторін, а також визначили, що дія договору припиняється, зокрема, у випадках, передбачених законом; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, зокрема, з інших підстав, визначених законом.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач, реалізуючи своє право на припинення договору шляхом його розірвання, звернувся до орендодавця - Зіньківської міської ради, як до сторони правочину – орендодавця із заявою від 16.05.2024, в якій просив припинити шляхом розірвання за його ініціативою договір оренди земельної ділянки від 01.12.2014 площею 21,1200 га, кадастровий номер 5321385300:00:020:0300.
Як вбачається зі змісту Витягу із протоколу засідання постійної комісії з аграрної політики, земельних відносин, природокористування та планування території від 19.06.2024 № 4 заяву орендаря земельної ділянки кадастровий номер 5321385300:00:020:0300 громадянина ОСОБА_2 заслухано та вирішено прийняти рішення та направити на розгляд сесії міської ради.
Рішенням пленарного засідання сорок дев`ятої сесії Зіньківської міської ради восьмого скликання № 385  залишено без розгляду заяву орендаря в особі ОСОБА_2 про припинення шляхом розірвання за його ініціативи договір на земельну ділянку кадастровий номер 5321385300:00:020:0300до завершення судового розгляду.
В межах даної справи, позивач звернувся із вимогами про визнання протиправною бездіяльності Зіньківської міської ради щодо нерозгляду по суті та залишення без розгляду заяви ОСОБА_2 від 16.05.2024 про припинення шляхом розірвання договору оренди землі від 01.12.2014, предметом якого є земельна ділянка площею 21,1200 га (кадастровий номер 5321385300:00:020:0300).
Колегія суддів зауважує, що поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень є неправильним. Визначальною ознакою адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий збір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 № 330/2010/16-а.
При визначенні предметної підсудності спору суд перш за все має виходити з суті спірних відносин, а не буквального формування позивачем змісту позовних вимог.
Як доречно зауважив суд першої інстанції, зміст рішення сорок дев`ятої сесії Зіньківської міської ради восьмого скликання від 20.06.2024 № 385 "Про розгляд заяви орендаря в особі ОСОБА_2 " свідчить про відсутність згоди орендодавця на дострокове припинення договору оренди землі з ініціативи орендаря.
Таким чином, колегія суддів констатує, що оскаржуване рішення прийняте Зіньківською міською радою не як суб`єктом владних повноважень на реалізацію публічних функцій, а як власником земельної ділянки – орендодавцем в порядку реалізації права на розпорядження нерухомим майном. 
При цьому, права позивача як орендаря можуть бути порушені внаслідок прийнятого відповідачем рішення і підлягають захисту у порядку господарського судочинства, оскільки має місце порушення саме майнового права позивача, як орендаря земельної ділянки.
За таких обставин, між ОСОБА_2 та Зіньківською міською радою існує спір про право, тобто такий, що виник з приватноправових відносин щодо припинення шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки.
Разом з цим, адміністративний суд не наділений компетенцією щодо ухвалення рішення про розірвання правочинів, тоді як ухвалення формального рішення про зобов`язання відповідача на найближчому пленарному засіданні сесії Зіньківської міської ради розглянути по суті заяву ОСОБА_2 від 16.05.2024 не призведе до остаточного вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
Колегія суддів враховує, що подібні правовідносини вже були предметом судового розгляду та саме в порядку господарського судочинства були розглянуті та вирішені (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.04.2018 по справі № 904/7057/17).
При цьому, незгода позивача з процедурою погодження та прийняття рішень, що передбачені законом, не створює підстав для розгляду спору щодо розірвання договору оренди між органом місцевого самоврядування та громадянином в адміністративному суді, а підлягає вирішенню виключно в порядку господарського судочинства. 
Слід також зауважити, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право та інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатись до іншого суду й отримувати ще одне рішення – це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним. 
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо вчинення відповідачем протиправної бездіяльності із розгляду заяви позивача, як на підставу для звернення до суду із даним позовом, колегія суддів виходить із такого.
У відповідності до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України 21 травня 1997 року № 280/97-ВР “Про місцеве самоврядування в Україні” питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Згідно з частинами першою та другою статті 59 цього Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Як було встановлено судом апеляційної інстанції, на виконання вказаних приписів, на пленарному засіданні 49 сесії депутатів міської ради VIII скликання Зіньківської міської ради від 20.06.2024 було прийнято рішення “Про розгляд заяви орендаря в особі ОСОБА_2 ”, якою залишено заяву позивача без розгляду, тобто, орендодавець не погодився на дострокове припинення договору оренди землі з ініціативи орендаря.
Фактично існує спір між позивачем та відповідачем щодо наявності підстав для припинення договору оренди, тобто права ОСОБА_2 як орендаря земельної ділянки, передача якої вже відбулася шляхом укладення договору оренди у приватно-правових відносинах для ведення господарської діяльності.
Слід зауважити, що доводи позовної заяви та апеляційної скарги фактично спрямовані на те, щоб в порядку адміністративного судочинства були вирішені приватно-правові відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, як господарюючими суб`єктами, а тому розгляд цієї справи повинен відбуватися за правилами господарського судочинства.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що такий спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, і вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про закриття провадження в цій справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 20.06.2018 р. по справі № 820/4146/17, від 18.09.2018. 
Висновки Верховного Суду у постановах від 09.08.2024 по справі № 400/2582/21, від 14.02.2023 по справі № 932/5120/21, від 18.05.2022 по справі № 580/4257/21, на які покликається апелянт колегія суддів вважає нерелевантними, позаяк фактичні обставини у вказаних справах та у справі, що розглядається не є однаковими.
Так, зокрема, предметом розгляду вказаних справ слугувала бездіяльність міської ради щодо неприйняття рішення за заявою (клопотанням) про надання дозволу на розроблення проекту з землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як суб`єктом владних повноважень, що здійснює публічно-управлінські функції, в той же час, в межах даної справи, предметом слугують дії/бездіяльність міської ради, як учасника приватно-правового спору - власника земельної ділянки в порядку реалізації права на розпорядження нерухомим майном.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися “судом, встановленим законом” у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №817/1048/16.
Наявність у провадженні Господарського суду Полтавської області справи № 917/19/24 з позовом в.о. керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Зінківської міської ради до ОСОБА_2 , Фермерського господарства “Черноземи Зінківщини” про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок лише підтверджують наявність спору про право оренди земельних ділянок, що склався між позивачем та ЗМР. 
Наявність цього невирішеного спору створює перешкоди для досягнення правової визначеності у спірних відносинах.
Слід зауважити, що право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі можуть ініціювати їхнє вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу, що не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав особи й основоположних свобод (далі - Конвенція).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі “Перетяка та Шереметьєв проти України”, заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі “Меньшакова проти України”, заява №377/02).
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що даний спір не підсудний окружному адміністративному суду та має розглядатись у порядку господарського судочинства, що зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 по справі № 440/11833/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Я.М. Макаренко   	
Повний текст постанови складено  14.02.2025