ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року	Львів	Справа № 380/10765/24 пров. № А/857/29200/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 380/10765/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
суддя у І інстанції – Желік О.М.,
час ухвалення рішення – 21.10.2024,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складення повного тексту рішення – не зазначено, 

ВСТАНОВИВ:
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області із вимогами:
- визнати протиправним та скасувати Рішення від 26.04.2024 №134450019987 Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 18.04.2024 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку із досягнення 50-річного віку та набуттям права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії. Разом з тим, Головним управління Пенсійного фонду України в РІвненській області (визначено за принципом екстериторіальності) прийнято рішення про відмову у призначенні такої пенсії з огляду на недосягнення позивачем 55 річного віку. Позивач вважає таку відмову пенсійного органу протиправною огляду на те, що при розгляді питання про призначенні їй пенсії та застосування пенсійного віку підлягають застосуванню саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ, а не норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-VI.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 у справі №380/10765/24 позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 26.04.2024 №134450019987 в частині відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з огляду на недосягнення нею 55 річного віку; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 18.04.2024 згідно п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020, із застосуванням показника вікового цензу у 50 років.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин наявна колізія між нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах.
Апелянт зауважив, що на виконання вказаного рішення Верховною Радою України не внесено змін до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» При цьому норми ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є чинними та неконституційними не визнавалися, а тому відповідач діяв у порядку та спосіб, що передбачені чинним законодавством.
Апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Відповідно до ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 26.04.2024 №134450019987 в частині відмови в призначенні позивачу пенсії за віком по Списку №2 з огляду на недосягнення нею 55 річного віку слід визнати протиправним та скасувати.
Разом з тим, як видно з іншої частини оскаржуваного рішення відповідача, за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоду догляду за дитиною до трьох років, оскільки в свідоцтві про народження відсутній штемпель про видачу паспорта. Окрім цього, за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.01.2024 по 31.03.2024, оскільки відсутня сплата внесків в системі персоніфікованого обліку форми OK-5.
Позивач у прохальній частині позовної заяви просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №134450019987 від 26.04.2024 в цілому (включаючи й частину щодо не зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною до трьох років та періоду роботи з 01.01.2024 по 31.03.2024). Водночас позивачем жодним чином не обґрунтовується протиправність рішення відповідача в цій частині.
Таким чином, оскільки питання не зарахування вищевказаних періодів до страхового стажу позивача в межах даної адміністративної справи не є спірним, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 26.04.2024 №134450019987 в частині не зарахування до страхового стажу позивача періоду її догляду за дитиною до трьох років та періоду роботи з 01.01.2024 по 31.03.2024 скасуванню не підлягає.
Попри це, суд першої інстанції наголосив, що навіть за умови не зарахування відповідних періодів до страхового стажу позивача, така, з огляду на досягнення нею 50 річного віку та наявності в неї необхідного страхового стажу (33 роки 4 місяці 25 днів) та пільгового стажу (27 років 7 місяців 24 дні), має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 18.04.2024.
З метою ефективного поновлення порушених прав позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 18.04.2024 згідно п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020, із застосуванням показника вікового цензу у 50 років.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно копії паспорта громадянина України позивач народилася народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18.04.2024 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (за Списком №2).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 26.04.2024 №134450019987 відмолено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Згідно вказаного рішення, пенсійний вік, визначений пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список №2) становить 55 років. Вік заявниці 50 років 8 місяців 10 днів. Необхідний страховий стаж, визначений пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список №2), становить не менше 25 років. Страховий стаж особи становить 33 роки 4 місяці 25 днів. Необхідний пільговий стаж, визначений пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Список №2), становить 10 років. Пільговий стаж особи по Списку №2 становить 27 років 7 місяців 24 дні.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною до трьох років ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), оскільки в свідоцтві про народження відсутній штемпель про видачу паспорта. Факт виховання дитини до досягнення нею 3-річного віку, необхідно підтвердити паспортом або ID-карткою.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.01.2024 по 31.03.2024, оскільки відсутня сплата внесків в системі персоніфікованого обліку форми OK-5.
До пільгового стажу роботи за Списком №2 та до стажу роботи у подвійному розмірі згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зараховано всі періоди.
Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що порушує право позивача на належне соціальне забезпечення, остання звернулась до суду з метою його скасування.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Умови призначення пенсій за віком на пільгових умовах за Списком №2 визначені статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).
За змістом пункту 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV в редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах".
Відповідно до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції Закону України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VІІІ), який набрав чинності з 01.04.2015, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Вказаним Законом №213-VІІІ збільшений раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, для жінок - з 50 років до 55 років.
Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII. За змістом пункту 3 резолютивної частини зазначеного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах».
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішенням від 23.01.2020 №1-р/2020 зазначені положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення цього рішення.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 встановлює право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 для жінок, які досягнули 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).
Своєю чергою, Законом №1058-ІV передбачене право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 для жінок, які досягнули 55 років.
У постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду вказує на наявність колізії між нормами Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-IV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років. Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України").
У постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Письмовими доказами, долученими до матеріалів справи підтверджується, що на час звернення з заявою про призначення пенсії позивачка досягнула 50 річного віку, необхідного для призначення пільгової пенсії відповідно до Закону №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.
У заяві, поданій 18.04.2024, позивачка не вказувала Закон №1058-ІV як підставу для призначення їй пенсії за віком.
Згідно з спірним рішенням від 26.04.2024 страховий стаж позивачки - 33роки 4 місяці 25 днів, з урахуванням кратності – 41 рік 5 місяців 12 днів, в тому числі пільговий стаж за Списком № 2 27 років 07 місяців 24 дні. 
Отже, позивачка має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 на підставі Закону №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020.
Тому, до спірних правовідносин щодо призначення позивачці пенсії відповідач зобов`язаний був застосувати Закон №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, а не Закон №1058-ІV.
Таким чином, висновки відповідачів про відсутність у позивачки, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, мала необхідний страховий та пільговий страж у зв`язку з недосягнення нею 55-річного пенсійного віку, визначеного пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV, є безпідставними, тому рішення від 21.06.2024 є протиправним та слід скасувати.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки питання не зарахування до страхового стажу позивача в межах даної адміністративної справи в частині не зарахування до страхового стажу позивача періоду її догляду за дитиною до трьох років та періоду роботи з 01.01.2024 по 31.03.2024 не є спірним, то рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 26.04.2024 №134450019987 скасуванню не підлягає.
При цьому, ОСОБА_1 з огляду на досягнення нею 50 річного віку та наявності в неї необхідного страхового стажу (33 роки 4 місяці 25 днів) та пільгового стажу (27 років 7 місяців 24 дні), має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 18.04.2024, а тому судом першої інстанції вірно обрано спосіб захисту позивача шляхом зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 18.04.2024 згідно п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020, із застосуванням показника вікового цензу у 50 років.
Підсумовуючи викладене у сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції у повній мірі надано оцінку письмовим доказам долученим до матеріалів справи, доводам сторін та прийнято обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не встановлено.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 380/10765/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк