ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року	Львів	Справа № 460/6331/24 пров. № А/857/23580/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача                              Іщук Л. П.,
суддів                                                  Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року  (головуючий суддя Комшелюк Т.О., м. Рівне) у справі № 460/6331/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області  про визнання протиправними дій,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просить визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 28.12.2023 №172650003648 на виконання рішення суду від 29.09.2023 року у справі № 460/51345/22; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з дня звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, а саме, з 02 листопада 2021 року.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року позов задоволено. 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що підстав для зарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу періодів з 11.10.2017 по 31.12.2018 та з 01.01.2021 по 31.07.2021 немає, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства. Вважає, що рішення про відмову у призначенні пенсії є законним, оскільки у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж роботи, а саме 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 02 листопада 2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.
05.11.2021 рішенням №172650003648 ГУ ПФУ в Донецькій області відмовило позивачу у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного стажу за вислугу років станом на 11.10.2017.
Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із позовом про визнання цієї відмови протиправною. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року, у справі №460/51345/22 визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 05.11.2021 №172650003648 про відмову у призначенні пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 1788-XII на підставі заяви від 02.11.2021, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
28.12.2023 відповідачем повторно розглянуто заяву позивача від 02.11.2021 про призначення пенсії за вислугу років та прийнято рішення №172650003648. Вказано, що вік заявника становить 48 років. Страховий стаж становить 30 років 8 місяців 22 дні, в тому числі стаж за вислугу років 22 роки 7 місяців 26 днів.  Позивачу відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного стажу роботи за вислугу років.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України  закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються   Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі  - Закон № 1058-ІV).
Положенням статті 1 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон №1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до п. 2-1 Перехідних положень Закону №1058, особам, які на день набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
На день звернення позивача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років як працівнику освіти (02.11.2021), пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти не залежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.
Колегія суддів зауважує, що обставини щодо права позивача на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №788-ХІІ за наявності у нього спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, встановлені рішенням суду в адміністративній справі №460/16557/21, а відтак відповідно до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказування при розгляді цієї адміністративної справи.
Щодо доводів апелянта про відсутність у позивача необхідного спеціального стажу роботи (26 років 6 місяців станом на 11  жовтня 2017 року відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ), то такі доводи також спростовуються судовими рішеннями у справі №460/16557/21 та у справі №460/51345/22, відтак відсутня необхідність спростовувати такі аргументи відповідача.
Таким чином, станом на 02.11.2021 (дату звернення позивача з заявою про призначення пенсії) у позивача був наявний спеціальний стаж (за вислугу років) не менше 25 років, що є необхідною умовою для призначення вказаного виду пенсії.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії від 28.12.2023 №172650003648.
Також судом першої інстанції було вірно обрано спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 02 листопада 2021 року (дати звернення).
Виходячи з аналізу правових норм та обставин даної справи, а також з врахуванням обставин, встановлених судовими рішеннями у справі №460/16557/21 та у справі №460/51345/22, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до  ст. 139 КАС України  не здійснюється.
Керуючись ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року  у справі № 460/6331/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар