Окрема думка
24 лютого 2025 року колегією суддів ККС ВС у складі головуючого судді                      ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у справі № 944/413/23, провадження № 51-2858 км 23 було ухвалено постанову, якою касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 було залишено без задоволення. 
На підставі ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року щодо  ОСОБА_5 було змінено. 
На підставі положень ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення) було пом`якшено ОСОБА_5 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі. В решті вирок Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року щодо  ОСОБА_5 було залишено без зміни.
З таким рішенням колегії суддів не погоджуюся, вбачаючи, що оскаржуваний вирок апеляційного суду мав бути залишений без зміни з огляду на таке. 
Підставою для указаного вище рішення стало застосування колегією суддів положень ч. 2 ст. 416 КПК України з огляду на неможливість призначення апеляційним судом в останньому оскаржуваному вироку покарання більшого, ніж було раніше призначене ОСОБА_5 раніше скасованим Верховним Судом виключно з процесуальних мотивів за касаційною скаргою захисника іншого попереднього вироку апеляційного суду, яким із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України ОСОБА_5 було призначене покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Вбачаю, що положення ч. 2 ст. 416 КПК України у цьому випадку могли бути застосовані лише в тому разі, якщо одночасно присутні й ті формальні та фактичні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України, які передбачені законодавцем у зміст цієї норми цього Кодексу.
Якщо ж такі підстави відсутні, (а, на мою думку, в цьому провадженні вони відсутні, адже існуючі окремі обставини, які пом`якшують покарання, жодним чином не вказують на істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого правопорушення ), то положення ч. 2 ст. 416 КПК України у цьому випадку не можуть мати правозастосовчого пріоритету порівняно з положеннями ч. 1 ст. 69 КК України, тобто відкидати необхідність їх дотримання. 
Й те тлумачення положень ч. 2 ст. 416 КПК України, яке було застосоване колегією суддів у цій постанові ККС ВС, на мою думку, є невиправданою абсолютизацією необхідності застосування в цьому випадку положень ч. 2 ст. 416 КПК України порівняно з іншими нормами закону, зокрема окремими положеннями КК України, які мають таку ж юридичну силу.    

Суддя                                                                            ОСОБА_1