Справа № 127/6409/23
Провадження № 22-ц/801/549/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року	Справа № 127/6409/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.
з участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/6409/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільній власності, визнання права власності,
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чорної Ольги Михайлівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Вохмінової О. С., -

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності, визнання права власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач мотивував тим, що йому на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ВМНО Бортнік Я.А. 08.08.2019 року належить 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачі (по 1/8 частці) є власниками 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Квартира двокімнатна (кімнати 16, 5 кв.м. та 11, 6 кв.м.), має 48, 3 кв.м. загальної площі та 28,1 кв.м. житлової площі, кухня - 7,1 кв.м., коридор - 7 кв.м.
З відповідачами у позивача склались недоброзичливі стосунки, тому спільне володіння та користування квартирою є неможливим. Згоди щодо порядку спільного володіння квартирою не досягнуто. 
Оскільки частки відповідачів є незначними, виділити їх в натурі неможливо, на підставі ст. 365 ЦК України ОСОБА_1 просив:
- припинити право власності ОСОБА_2 на 1/8 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 28.10.2015 року Другою вінницькою державною нотаріальною конторою із стягненням компенсації вартості цієї частки з депозитного рахунку Вінницького міського суду Вінницької області; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 28.10.2015 року Другою вінницькою державною нотаріальною конторою; 
- припинити право власності ОСОБА_3 на 1/8 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі договору дарування, посвідченого 10.01.2020 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою із стягненням компенсації вартості цієї частки з депозитного рахунку Вінницького міського суду Вінницької області; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 10.01.2020 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою. Судові витрати просив стягнути на його користь з відповідачів.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільній власності, визнання права власності – відмовлено. Судовий збір залишено за позивачем.
Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чорна О.М. подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
В апеляційній скарзі зазначила, що оскаржуване рішення суду прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд першої інстанції надав неправильну оцінку доказам, які мітяться в матеріалах справи, а висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування такого рішення.
10 лютого 2025 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Тимощуком Є.С., в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник позивача адвокат Чорна О.М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала просила суд її задовольнити.
Представник відповідача адвокат Тимощук Є.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
По справі встановлено, що 08.08.2019 року приватним нотаріусом ВМНО Бортнік Я.Ю. за реєстр. № 503 між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був посвідчений договір дарування (безоплатної передачі) 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-12). 
1/2 частка вказаної квартири належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 16.01.2007 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 19.02.2007 року, а 1/4 частка – на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 18.04.2017 року за реєстр. № 2-491, зареєстрованого в державному реєстрі 18.04.2017 року.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.07.2023 року, ОСОБА_2 1/8 частка квартири за адресою АДРЕСА_1 належить на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 28.10.2015 року, ОСОБА_3 - 1/8 частка вказаної квартири належить на підставі договору дарування, посвідченого 10.01.2020 року. Іншого будь-якого нерухомого майна відповідачі у власності не мають (а.с. 86-89, 104-105). 
Згідно інвентаризаційної справи на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , вказана квартира знаходиться на 2-му поверсі 9-типоверхового будинку, має 48, 3 кв.м. загальної та 28, 1 кв.м. житлової площі, висота приміщення 2, 52 м. Квартира складається з коридору площею 7 кв.м., ванної площею 2, 7 кв.м., вбиральні площею 1, 2 кв.м., кухні площею 7, 1 кв.м., кімнати площею 16, 5 кв.м., кімнати площею 11, 6 кв.м., комора площею 0, 8 кв.м.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.07.2023 року крім часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 22.03.2019 року приватним нотаріусом Чернігівського РНО Рожець А.П., належить житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_2 (а.с. 87-89). 
Позивач зареєстрований в АДРЕСА_3 . 07.07.2015 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_6 .
В судовому засіданні було встановлено, що в квартирі за адресою АДРЕСА_1 позивач не проживає. Порядок користування квартирою між співвласниками не встановлений. 
Згідно акту від 01.06.2023 року, складеного на виконання ухвали суду в квартирі за адресою АДРЕСА_1 під час огляду приміщення був ОСОБА_7 , який розповів, що на даний час в квартирі проживає він. Його мати ОСОБА_2 перебуває на лікуванні в Республіці Польща. Брат ОСОБА_3 проживає в квартирі періодично, оскільки працює та постійно у відрядженнях. Брат ОСОБА_8 проживає з дружиною за іншою адресою. ОСОБА_4 – дядько не проживає тривалий час, квартиру не відвідує (а.с. 65-66). 
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 30.08.2024 року № 6820/22-21, поділити квартиру за адресою АДРЕСА_1 між співвласниками 3/4, 1/8 та 1/8 часток з переобладнанням приміщень в три ізольовані квартири з самостійними виходами технічно неможливо, враховуючи, що частка – 1/8 співвласників від загальної площі квартири не відповідає п.5.18 ДБН В.2.2-15-2019, а також враховуючи об`ємно-планувальні рішення об`єкта дослідження, його конструктивні особливості та розташування в будинку.
Експерт також вказав, що під час натурного обстеження встановлено, що стан приміщень об`єкта дослідження, у тому числі: оздоблення, віконних блоків та внутрішніх дверей, підлоги, інженерного обладнання і т.п., не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних норм щодо житлових приміщень. 
В цінах, сформованих станом на час проведення дослідження, вартість квартири становить 1 564 011 грн. (за курсом НБУ станом на 30.08.2024 року 1 долар США – 41 1901 грн.). Ринкова вартість 1/8 частки житлової квартири за адресою АДРЕСА_1 станом на час проведення експертизи, від загальної вартості, відповідно становить 195 501 грн.
Згідно квитанцій від 16.10.2024 року позивачем внесено на депозит вартість часток, належних відповідачам - по 195 501 грн. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що частки відповідачів є незначними, не можуть бути виділені в натурі, спільне володіння і користування квартирою є неможливим, тому просив припинити частки відповідачів із стягненням на їх користь грошової компенсації вартості, оскільки це не завдасть їм істотної шкоди, і визнати за ним право власності на вказані частки. 
Правовідносини виникли між сторонами з приводу здійснення права спільної власності, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України. 
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ст. 358 ЦК України). 
Статтею 365 ЦК України визначено: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, від 24.11.2021 року в справі № 754/16751/18 та неодноразово підтриманій Верховним Судом.
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.
Як було встановлено в судовому засіданні, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є двокімнатною, виділення приміщень, які б відповідали часткам у праві співвласників, є неможливим. Разом з тим, позивачем ніколи не ставилось питання про визначення порядку користування окремими кімнатами в квартирі і не ставилось питання про вселення до квартири, тому є безпідставним твердження представника позивача, що спільне володіння і користування майном є неможливим. 
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що квартира є єдиним житлом для відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Дана квартира належала їх матері, вони тривалий час проживають в квартирі і це житло для відповідачів є єдиним, вони не надали згоди на отримання від позивача грошової компенсації вартості їх часток, тому припинення права власності відповідачів завдасть істотної шкоди їх інтересам та членам їх сім`ї.
При ухваленні даного рішення суд першої інстанції правильно враховав положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», згідно якого запобігання бездомності і безпритульності - система заходів, спрямованих на усунення правових, соціальних та інших причин виникнення бездомності та безпритульності, запобігання їм, у тому числі заходів щодо зниження ризику втрати особою прав на жилі приміщення і запобігання втраті цих прав, а також на запобігання виникненню негативних суспільних наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки достатніх правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, тому в задоволенні позову слід відмовити. 
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чорної Ольги Михайлівни залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       
Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун