ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2025 року
м. Харків
справа № 953/2997/23
провадження № 22-ц/818/446/25 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року в складі судді Зуб Г.А.
в с т а н о в и в:
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належить у рівних частках йому, його матері ОСОБА_3 та його рідному братові ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 березня 2000 року Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради та договору купівлі-продажу частки від 22 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим № 4015.
Зазначив, що у 2013 році між співвласниками було досягнуто згоди щодо продажу вказаної квартири та розподілу коштів, оскільки ОСОБА_5 потребував коштів на лікування у зв`язку з чим виїхав до рф та одружився там з ОСОБА_6 . У 2017 році ОСОБА_5 надав на ім`я ОСОБА_3 посвідчену довіреність щодо відчуження належної йому частки у спільному майні. 
Вказав, що на початку 2021 року ОСОБА_5 захворів та він надав йому кошти на лікування у розмірі більше 100 000,00 грн, що в еквіваленті 3500,00 доларів США. Між ними були довірчі відносини, тому договір купівлі-продажу було укладено в простій письмовій формі, а після покращення стану вирішено засвідчити його нотаріально, що підтверджується розпискою від 06 березня 2021 року та договором купівлі-продажу частки квартири в простій письмовій формі від 06 березня 2021 року. 
Посилався на те, що ОСОБА_3 відмовлялась їхати до нотаріуса укласти нотаріально-посвідчений договір. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, тому він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та його дружина ОСОБА_6 проти вказаного не заперечувала. Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з необхідністю спрямування запиту до рф для з`ясування кола спадкоємців померлого, у зв`язку з чим його дружина також подала заяву про прийняття спадщини. 
Зазначив, що 24 лютого 2022 року почалось повномасштабне вторгнення рф до України, тому ОСОБА_2 хоча і може отримати свідоцтво про право на спадщину на частку квартири, однак не зможе передати її йому, хоча саме з цією метою вона і зверталася до нотаріуса в Україні. На спадщину в Україні ОСОБА_2 не претендує, не претендувала та не заперечує, що її чоловік за життя передав вказану частку квартири своєму братові, тобто йому.
Просив визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 06 березня 2021 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) в простій письмовій формі; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 10 березня 2000 року, реєстраційний №2А-00-195546.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони домовилися про всі істотні умови договору та уклали його в письмовій формі в 2021 році, тому посилання суду на попередні періоди є безпідставним і свідчить, що суд не встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. На час укладення договору та після ОСОБА_5 сильно хворів і потребував грошей на лікування, що і стало причиною укладення договору, відповідно про приїзд до м. Харкова після укладення договору не було й мови. В даному випадку ухилення виявилося в бездіяльності відповідача, який не з`явився до нотаріуса для посвідчення договору, не видав довіреність іншій особі, та його представника, яка весь час до смерті ОСОБА_7 відкладала посвідчення договору. Зазначив, що ухилення від нотаріального посвідчення договору почало відбуватися після його укладення 06 березня 2021 року. Повірена особа не вчиняла дій щодо нотаріального посвідчення договору. Єдина домовленість, яку вона виконала – підписала письмовий договір. Смерть сторони договору свідчить про безповоротність і має наслідком не можливість нотаріально посвідчити договір в майбутньому. Всі вказані обставини визнаються єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 – його дружиною ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, однак суд проігнорував письмове визнання позову відповідачем.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення спірного договору відчуження нерухомого майна, підписаного 06 березня 2021 року, зокрема ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено та судом не встановлено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
Квартира АДРЕСА_1 належала у рівних частках ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 березня 2000 року реєстраційний № 2А-00-195546 Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради.
Зі змісту вказаного свідоцтва також вбачається, що за договором міни, посвідченим Першою Харківського району державною нотаріальною конторою 11 листопада 2003 року по реєстру № 1-2216 1/3 частина квартири перейшла від ОСОБА_1 до ОСОБА_8 (а.с.16,58).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 липня 2019 року ОСОБА_8 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 260 300,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстраційним № 4015 (а.с.17).
Аналогічна інформація вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174712766 від 22 липня 2019 року (а.с.18).
14 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на території рф зареєстровано шлюб (а.с.13,57,80,88).
05 серпня 2017 року ОСОБА_5 видав довіреність на ім`я своєї матері ОСОБА_3 , якою уповноважив останню управляти та розпоряджатися його майном. Довіреність видана на строк на 10 років та посвідчена нотаріусом Большаковим О.О. в рф (а.с.19). 
06 березня 2021 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності від 05 серпня 2017 року, та ОСОБА_1 , у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . Сторони досягли, що вартість частки квартири, що відчужується становить 100 000,00 грн (а.с.20).
06 березня 2021 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що вона діючи від імені ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_1 100 000,00 грн за продаж 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу частки квартири від 06 березня 2021 року (а.с.21).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер на території рф (а.с.14,54).
Як вбачається з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67949121 від 24 грудня 2021 року Сьомою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5 № 1017/2021 (а.с.15).
З вказаної спадкової справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_6 дружина померлого, та ОСОБА_1 брат (а.с.52,53).
У зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_6 змінила своє прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.78,89). 
Також матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 , в якій остання визнала позовну заяву та вважала, що спірна частина квартири має бути визнана за позивачем (а.с.84-85,87).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно з частиною першою статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 665/2266/16-ц (провадження № 61-29416св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 140/2001/17 (провадження № 61-48764св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 545/440/18 (провадження № 61-1111св20) та від 21 квітня 2023 року у справі № 469/159/13-ц (провадження № 61-7145св22).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності від 05 серпня 2017 року, та ОСОБА_1 у простій письмовій формі, без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним у судовому порядку. При цьому відсутні докази ухилення відповідача, представник якого мала довіреність з 2017 року, проживала в Україні, від його нотаріального посвідчення.
Доказів неможливості ОСОБА_5 приїхати в Україну до дня своєї смерті та доказів неможливості у вказаний період нотаріального посвідчення спірного договору, а також небажання ОСОБА_3 укладати правочин, в інтересах ОСОБА_5 , запровадження воєнного стану не свідчать про наявність підстав для визнання нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу квартири, укладеного між близькими родичами, дійсним.
Погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна був підписаний сторонами 06 березня 2021 року, тобто до введення в Україні воєнного стану та запровадження обмежень щодо вчинення нотаріальних дій під час дії воєнного стану. Сторони договору, які є близькими родичами, не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України.
Наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення спірного договору відчуження нерухомого майна, підписаного 06 березня 2021 року, зокрема ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено та судом не встановлено.
Таким чином, судом встановлено, що позивач не довів факт ухилення від нотаріального посвідчення правочину, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Сам по собі факт смерті ОСОБА_5 , яким позивач обґрунтовує безповоротну втрату можливості нотаріального посвідчення правочину не є підставою для задоволення позову, оскільки не доведено, що ОСОБА_5 ухилявся від нотаріального правочину за своє життя.
Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року у справі № 496/5051/19 (провадження № 61-12005св23).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        Ю.М. Мальований

               О.В. Маміна