справа № 754/10444/24
провадження № 22-ц/824/3729/2025
головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         21 січня 2025 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Деснянського районного суд міста Києва від 25 вересня 2024 року у справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення з проханням встановити факт, що на утриманні та вихованні заявника знаходиться неповнолітній ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), і як вказує заявник встановлення юридичного факту утримання та виховання заявником неповнолітнього сина дружини від першого шлюбу необхідно йому для реалізації різних соціальних цілей в тому числі щодо переміщення на здійснення медичних втручань за потреби на вступ на навчання (в тому числі за кордоном) для можливості одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини для реєстрації та перереєстрації місця проживання, оформлення на дитину нерухомого майна, відправки дитини за кордон на відпочинок чи змагання.
Рішенням Деснянського районного суд міста Києва від 25 вересня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
Понесені заявником судові витрати по справі покладено на заявника.
Не погоджуючись із указаним рішенням  ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновки суду першої інстанції про те, що неповнолітній ОСОБА_2 офіційно задокументований зареєстрованим із своїм рідним батьком - не надає правової підстави для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту.
Зазначає, що при винесенні рішення суд першої інстанції не вказав норми права, на підставі яких він не задовольняє заяву про встановлення факту в зв`язку з тим, що суду не надано доказів про позбавлення рідних батьків дитини батьківських прав.
При цьому, суд першої інстанції належним чином не намагався встановити обставини про те, що неповнолітній ОСОБА_2 знаходиться на утриманні Заявника ОСОБА_1 . Та не оцінив належним чином надані докази, що інші утримувачі відсутні.
Звертає увагу, що встановлення юридичного факту утримання та виховання заявником його неповнолітнього сина дружини від першого шлюбу необхідно йому для реалізації різних соціальних цілей, в тому числі щодо переміщення, на здійснення медичних втручань, за потреби, на вступ на навчання (в тому числі за кордон), для можливості одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, для реєстрації чи перереєстрації місця проживання, оформлення на дитину нерухомого майна, відправки дитини за кордон на відпочинок чи змагання.
Саме для вказаних цілей, які викладені в заяві, заявнику необхідно встановити факт утримання, а не для тих цілей, які вказані в рішенні суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
У судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду. 
20 січня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від представника ОСОБА_1 - адвоката Горват В.А.
В обґрунтування клопотання сторона заявника посилається на те, що перебуває на лікарняному, а тому не може прибути в судове засідання.
Вирішуючи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням наступного.
Як вбачається із клопотання про відкладення розгляду справи, до нього не надано доказів перебування адвоката на лікарняному.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).
Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Апеляційним судом враховано, що перебування адвоката на лікарняному не перешкоджало заявнику прибути до суду.
Апеляційним судом також враховано, що стороною заявника викладено свої письмові доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням у апеляційному суді. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони заявника.
Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору  у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Стороною заявника не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за відсутності заявника та його представника.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступних висновків.
Так, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що на його утриманні та вихованні знаходиться неповнолітній ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), суд першої інстанції виходив із того, що неповнолітній ОСОБА_2 офіційно задокументований зареєстрованим із своїм рідним батьком і будь-яких конкретних правових доказів, які свідчили, що ОСОБА_2 позбавлений батьківської/материнської опіки/піклування, визначеної законодавством суду не надано.
Також суд вказав, що не надано суду і доказів про позбавлення рідних батьків дитини батьківських прав, а вказана заявником у своїй заяві мета, з якою він просить встановити факт, що має юридичне значення по суті зводиться на перекладення на заявника прав, як опікуна/піклувальника у спосіб не передбачений чинним законодавством.
Колегія суддів вважає такий висновок помилковим з урахуванням наступного.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 1 жовтня 2021 року заявник зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про народження від 4 березня 2010 року ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком є ОСОБА_5 , а його матір`ю є ОСОБА_3 .
Відповідно до наданої на запит суду довідки ГІОЦ заявник з 12 грудня 1991 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з 13 липня 1993 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до акта ЖЕД-318 від 28 червня 2024 року ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до наданої на запит суду інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 16 березня 2010 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до наданої на запит суду інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи батько ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з 9 грудня 1999 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до наданого заявником листа відділу ДВС від 8 квітня 2011 року № 806/17 за виконавчим листом Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2010 року у справі № 2-4965 з ОСОБА_5 (рідний батько дитини) стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Також у цьому листі вказується про неотримання ОСОБА_3 (мати дитини) аліментів за період з 1 січня 2011 року по 31 березня 2011 року тобто за три місяці.
У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами;                 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Схожі критерії зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).
З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні неповнолітньої дитини ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який є його пасинком та має рідного батька - ОСОБА_5 .
Метою встановлення факту заявник визначив можливість реалізації різних соціальних цілей в тому числі щодо переміщення на здійснення медичних втручань за потреби на вступ на навчання (в тому числі за кордоном) для можливості одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини для реєстрації та перереєстрації місця проживання, оформлення на дитину нерухомого майна, відправки дитини за кордон на відпочинок чи змагання.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження утримання дитини вітчимом необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав батька обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), постановах Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), від 18 жовтня 2024 року у справі № 613/1674/23 (провадження № 61-5903св24), від 06 листопада 2024 року в справі № 468/1025/23 (провадження № 61-14070св23).
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право.
У справі, яка переглядається, заявник в порядку окремого провадження просить встановити факт перебування на його утриманні неповнолітнього пасинка, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для ОСОБА_5 , як батька ОСОБА_2 .
З огляду на зазначене вбачається, що у справі, яка переглядається, наявний спір про право, зокрема спір щодо участі батька дитини у його матеріальному забезпеченні (утриманню) та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням біологічного батька дитини та органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).
Вирішуючи спір в порядку окремого провадження та відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки доведення факту утримання пасинка вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких біологічний батько дитини не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини та безумовно впливає на права і інтереси самої дитини.
Такий факт утримання дитини не біологічним батьком, а вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2024 року у справі № 551/812/23.
Таким чином, за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі батька дитини у її матеріальному забезпеченні/утриманні, а отже, питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій батька дитини та може вирішуватись у межах спору про право за загальним правилом у позовному провадженні.
У частині шостій статті 294 ЦПК України встановлено, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
За установлених у цій справі конкретних обставин факт перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ),  який є його пасинком, у якого є біологічний батько, не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.
 
Керуючись ст.ст. 268, 294, 367, 374, 377, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суд міста Києва від 25 вересня 2024 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                       С.О. Журба