ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 січня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/12479/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року в адміністративній справі №160/12479/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
                                              ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2024 року при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та всіх видів забезпечення, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2024 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів на суму заборгованості частини недоотриманого грошового забезпечення з 13.04.2024 року по день фактичної виплати заборгованості. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має статус учасника бойових дій. З 01.03.2016 року по 13.04.2024 року позивач проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №79 від 13.04.2024 року, позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 13 квітня 2024 року №79 не передбачено. При виключенні позивача із списків Військової частини НОМЕР_1 та з усіх видів забезпечення, відповідачем не було нараховано, та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій за весь період служби (з 2018 року по 2024 рік). Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2018 року по 2024 рік протиправною, тому звернулася до суду з цим позовом.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. 
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.  
В обґрунтування скарги зазначено наступне. Щодо грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, то ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає лише один вид додаткової відпустки - військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я. Отже, саме дні невикористаної цієї додаткової відпустки відповідно до п.14 ст.10-1 Закону у разі звільнення військовослужбовця підлягають грошовій компенсації. Що стосується додаткової відпустки учасникам бойових дій, то Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» така додаткова відпустка не передбачена, а тому, відповідно до п.8 ст.10-1 Закону, стосовно цієї відпустки необхідно керуватися правилами передбаченими Законом України «Про відпустки». Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, ст.24 Закону передбачає виплату грошової компенсації лише за невикористані дні основної відпустки та додаткової відпуски працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток ст.24 Закону не передбачена. 
          Позивач не надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
          Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
          Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
          Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
          Позивач – ОСОБА_1 в період з 01.03.2016 року по 13.04.2024 року проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
          Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 11.04.2018 року.
          Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №79 від 13.04.2024 року, позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
          За період служби позивачем у Військовій частині НОМЕР_1 з 2018 року по 2024 рік позивачу не надавалася додаткова відпустка, яка передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».
          Станом на день звільнення (13.04.2024 року) позивачу Військовою частиною НОМЕР_1 не нарахована та не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2024 роки.
          Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2024 рік, позивач звернулася до суду з цим позовом. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Так, суд першої інстанції, вирішуючи спір між сторонами, врахував правові висновки, викладені Верховним Судом у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р.
У вказаному судовому рішенні Верховним Судом, з аналізу положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про відпустки», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зроблено наступні висновки: По-перше, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється. Однак, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. По-друге, припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
У рішенні від 16.05.2019 року Верховним Судом вказано ознаки типових справ.
З наявних в матеріалах справи доказів та заявлених позивачем вимог вбачається, що дана справа за ознаками є типовою справою та предмет спору, в даному випадку співпадає з предметом спору зразкової справи №620/4218/18.
Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Оскільки дана адміністративна справа в цій частині позовних вимог відповідає ознакам типової справи, судом першої інстанції обґрунтовано при вирішенні даної справи враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №Пз/9901/4/19 (№620/4218/18). 
Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові дні відпустки у 2018-2024 роках, а отже набула право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.
Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не здійснив з позивачем необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018 – 2024 роки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII.
Доказів спростування цьому відповідачем не надано. 
Встановлені обставини справи, які не заперечуються відповідачем з огляду на доводи апеляційної скарги, встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав дні додаткової відпустки у період проходження військової служби за період з  2018 року по 2024 року, а відтак набув право на отримання грошової компенсації замість неї у зв`язку із звільненням зі служби в військовій частині.
Оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 №3551-ХІІ, за весь період проходження військової служби, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі дії відповідача слід вважати протиправною бездіяльністю.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для їх задоволення в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з  2018 року по 2024 року та зобов`язання останнього здійснити нарахування та виплату такої грошової компенсації позивачу за вказаний період.  
Також, суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у Законі №2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, грошове забезпечення, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 13.01.2020 року у справі № 803/203/17.
Отже, враховуючи наявність факту невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018 – 2024 роки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, судом вірно зазначено, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні. 
Керуючись ст.  308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року в адміністративній справі №160/12479/24 - залишити без задоволення.     
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року в адміністративній справі №160/12479/24  - залишити без змін.     
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.    
  
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко