Справа № 127/21894/24
Провадження № 22-ц/801/2473/2024
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2024 року	Справа № 127/21894/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Матківської М.В., Стадника
за участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/21894/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,
за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Слаблюка Василя Миколайовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Борисюк І. Е., 
встановив:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.
Позов мотивований тим, що позивачка з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.2010, який рішенням суду від 02.06.2015 було розірвано. Від шлюбу позивачка з відповідачем мають неповнолітню доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц присуджено стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання спільної доньки в розмірі 400, 00 гривень щомісячно з 03.09.2015 до досягнення дитиною повноліття. Потреби доньки з часом значно зросли і позивачка не може самостійно забезпечувати дитину належним чином. Аліменти присуджені рішенням суду на даний час є недостатніми для утримання доньки. Натомість матеріальний стан відповідача значно покращився, відповідач є співробітником поліції, стабільно отримує заробітну плату, рівень якої досить високий, забезпечений житлом та не має на своєму утриманні інших осіб.
Вищевикладене й стало підставою для звернення позивачки до суду із вимогами про зміну розміру аліментів на утримання дитини та способу їх стягнення, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі частки від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Вінницького суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року позов задоволено.
Змінено розмір аліментів, які стягуються з 03.09.2015 за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 400, 00 гривень щомісячно, на частку заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу набрання даним судовим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
Стягнення за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 по справі № 127/20896/15-ц, припинено станом на день набрання законної сили даним судовим рішенням та повернуто виконавчий лист до суду після завершення виконання (погашення заборгованості по аліментах).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
Не погоджуючись з вище зазначеним рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Слаблюк В.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення про залишення позову без розгляду. 
20 листопада 2024 року від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Власюка І.Т. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Слаблюк В.М. апеляційну скаргу підтримав просив суд її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.        
Судом першої інстанції установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.2010, який рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02.06.2015 у справі № 136/2176/15-ц було розірвано. Позивачка із відповідачем мають спільну неповнолітню доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю – позивачкою по справі і на утримання якої за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц з 03.09.2015 щомісячно стягуються аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 400, 00 гривень. 
Згідно із ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. 
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Вищевикладене узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом, зокрема у постановах від 03.09.2018 у справі № 134/192/17, від 16.06.2021 у справі № 643/11949/19.
Таким чином, обрання способу стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі здійснюється саме за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Судом першої інстанції прийнято до уваги, що закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю.
Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
З позовної заяви вбачається, що позивачкою, з якою проживає дитина, наразі обрано спосіб стягнення аліментів з батька дитини саме у частці від доходу.
Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч. 2 ст. 182 СК України). 
Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч. 2 ст. 182 СК України.
Судом прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків. 
Враховуючи право, в даному випадку позивача, вибору щодо способу стягнення аліментів, судом прийнято до уваги, що змінюючи спосіб стягнення аліментів, в даному випадку, зміниться й їх розмір. 
При визначені наявності підстав для збільшення розміру аліментів, визначених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц, судом враховано, що належних і допустимих доказів, які б підтверджували зміну сімейного стану, погіршення здоров`я одержувача аліментів або поліпшення здоров`я платника аліментів, покращення матеріального становища платника аліментів з часу видачі судом цього рішення, що стало підставою для звернення до суду із даною позовною вимогою, позивачкою не надано. Також, суду не надано й доказів погіршення матеріального становища позивачки.
Однак судом першої інстанції вірно враховано, що збільшення розміру аліментів може мати місце й у інших випадках, передбачених СК України. 
Судом першої інстанції прийнято до уваги, що прожитковий мінімум на дитину з 6 до 18 років, встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», становить 3 196, 00 гривень. 
Прожитковий мінімум – це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів і мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до правильного висновку, що розмір аліментів, які стягуються за судовим рішенням з 03.09.2015, хоча він і підлягав індексації, є наразі недостатніми для належного утримання дитини і задоволення її потреб.
Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого Липовецьким ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) станом на 26.08.2024, вбачається, що з січня місяця 2021 року аліменти з відповідача на утримання дитини стягуються у відповідності до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи положення ст. 182 СК України. 
Твердження адвоката відповідача про те, що відповідач, крім аліментів, робить періодично грошові перекази на рахунок позивачки на утримання дитини, не підтверджені належними й допустимими доказами.
При визначені розміру аліментів та матеріальних можливостей відповідача судом, зокрема, враховано, що платник аліментів є працездатною, здоровою людиною. Відповідачем та/або його адвокатом дані твердження позивачки не заперечувались і не спростовувались. 
Із відповіді ПФУ від 26.08.2024 на запит Липовецького ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) вбачається, що відповідач працює в ГУ НП в Одеській області. 
Водночас, в матеріалах справи відсутні належні докази дійсного матеріального становища платника аліментів. 
Твердження адвоката відповідача про те, що матеріальне становище відповідача не змінилось з моменту ухвалення рішення судом про стягнення аліментів, суд оцінює критично, адже з часу його ухвалення минуло понад вісім років. Також судом прийнято до уваги, що відповідач, маючи можливість довести свій дійсний матеріальний стан, який, як стверджує його адвокат, не змінився за останні вісім років, маючи доступ до такої інформації, яка є конфіденційною, жодних доказів не надав.
Щодо посилань адвоката відповідача на те, що на утриманні відповідача перебуває його цивільна дружина ОСОБА_5 та її троє дітей від попереднього шлюбу, то суд зауважує наступне.
Судом прийнято до уваги право дружини на її утримання чоловіком, водночас суд звертає увагу на те, що на матеріальний стан як відповідача, так і ОСОБА_5 , з якою він проживає без реєстрації шлюбу, можуть вказувати не лише їх офіційні доходи, але й спосіб їх життя, яким майном вони володіють і користуються тощо, адже все це разом демонструє їх фінансову спроможність. 
Отже, сам по собі факт проживання із особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і укладення шлюбу, не свідчить про погіршення майнового стану платника аліментів.
Щодо доводів адвоката відповідача про перебування на утриманні відповідача трьох малолітніх дітей ОСОБА_5 від попереднього шлюбу, то такі не приймається судом до уваги, оскільки дана обставина не може впливати на ці правовідносини, адже діти ОСОБА_5 мають батьків, на яких законом покладено обов`язок щодо їх утримання. Крім того, належних доказів того, що саме відповідач здійснює витрати на утримання дітей ОСОБА_5 , суду не надано. 
Будь-які інші обставини, які б мали істотне значення для вирішення даної справи, сторонами суду не повідомлено.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. 
Апеляційний суд приймає до уваги, що аліменти на утримання дитини необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. При цьому, чинне сімейне законодавство передбачає достатнім розмір аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини в розмірі частки від доходу платника аліментів. 
Вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом, також, прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків. 
Отже, враховуючи вищевикладене та положення ч. 1 ст. 192 СК України, суд дійшов до переконання у наявності достатніх підстав для зміни способу стягнення аліментів, встановленого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2016 у справі № 127/20896/15-ц в твердій грошовій сумі (400, 00 гривень щомісячно), шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання доньки аліментів у розмірі  частки від заробітку (доходу) батька дитини щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 
Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання батька окремо від дитини не повинно впливати на обсяг його прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України.
У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, на що звернув увагу в п. 23 Постанови Пленуму № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України від 15.05.2006.
Таким чином, визначений даним судовим рішення розмір аліментів підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки з часу набрання даним рішенням законної сили. 
Згідно із ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини, а не того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються. При цьому на отримувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання, а також право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Суд звертає уваги сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для відповідача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за відповідачем. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Слаблюка Василя Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді: М.В. Матківська

І.М. Стадник